Acélszív: Védő Vízköpős Romantika

Demelza Carlton

Lost Plot Press

Ez egy fikciós mű. Nevek, szereplők, vállalkozások, helyek, események és események vagy a szerző képzeletének termékei, vagy kitalált módon szerepelnek. Bármilyen hasonlóság a tényleges élő vagy halott személyekkel, illetve a tényleges eseményekkel pusztán véletlen egybeesés.

Szerzői jog © 2025 Demelza Carlton

Lost Plot Press

Minden jog fenntartva.

Egy

"Ígérd meg, Carline."

Carline összepréselte az ajkait. William nem érthette, hogy mit kérdez.

"Carline, ha nem lehetek biztos benne, hogy itt biztonságban leszel, akkor velem kell jönnöd."

Csalódottan fújta ki a levegőt. Elkísérte a bátyját az egyik gabonaszállítási útjára Fremantle-ba, és inkább visszahajózott volna Nagy-Britanniába, minthogy még egyszer megismétlődjön. Egy egész napot töltött a napon, ahol a nap sütött rá, fedél nélkül és semmi tennivaló nélkül, aztán egy éjszakát egy sátorban, ahol csak egy vékony vászon volt a becsülete és az összes részeg csavargó között, akit a brit gyarmati hajók a Swan folyó partjaira hánytak.

Sokkal nagyobb biztonságban volt itt egyedül, ahol a legközelebbi férfi a folyó túloldalán volt.

"Tökéletes biztonságban leszek itt, William, ígérem - mondta. Amikor a férfi tiltakozásra nyitotta a száját, a nő így folytatta: - A legkisebb bajra utaló jelre felviszem magam a malomba, és bezárom az ajtót. Megtöltöm a puskát, felviszem az emeletre, és lelőlek minden rablót, aki közeledni merészel".

"Még szép, hogy fogsz. És addig nem nyitod ki az ajtót, amíg én vagy Mr. Shenton vissza nem térünk, hallod?"

"Igen, William - hazudta.

"És ez minden, amit tenni fogsz. Semmi... semmi mást, hallod?" William azt mondta, a hangja remegni kezdett.

"Igen, William. Hallak - mondta Carline. Nem mintha a férfi parancsa megállítaná, ha a boszorkányság az, amire szüksége volt, hogy megvédje magát.

"És öltözzön a fiú ruhájába. Csak a biztonság kedvéért. És ha valaki kérdezné..."

"Colin Steel vagyok, a testvéred. Tudom, William. Az az igazság, hogy mióta megérkeztünk, többször viseltem azt a nadrágot, mint bármelyik ruhámat. Hamarosan újakra lesz szükségem."

Vilmos homlokát homlokráncolás ráncolta. "Tudom, hogy ez nem tűnik helyénvalónak, de azért van, hogy biztonságban legyél, Carline. Ugye tudod, hogy mindezt azért teszem, mert szeretlek?"

Sóhajtott. "Igen, tudom. Te vagy a legjobb testvér, akit egy lány vagy egy fiú kaphat. Nem sok testvér utazna át a fél világot, hogy vénlány húgát biztonságban tartsa. Nem lesz semmi baj, ígérem. Menj el Fremantle-ba, intézd el az ügyeket, és hozz friss készleteket, hogy főzhessek neked egy olyan vasárnapi vacsorát, ami nem kengurupörkölt."

A lány még negyedórán át tűrte a férfi nyűgösködését, mielőtt a hajó megérkezett, és William hamarosan túlságosan el volt foglalva a lisztes zsákok rakodásával ahhoz, hogy búcsút intsen neki, miközben a hajó a tenger felé tartott.

Carline kifújta a levegőt. William túl sokat aggódott. De a biztonság kedvéért akár meg is újíthatná a malom körüli őrséget. Ha William elment, nem kell majd titkolnia, hogy mit csinál, hogy biztonságban legyen.

A nap alig süllyedt le a fák mögé a túlsó parton, amikor valaki átlépett a gyámhivatalán, és minden érzéke bizseregni kezdett. Egy átkot motyogva a mosogatóvizet a tűzre borította, hogy eloltsa, és a malom felé indult.

Megtöltötte a puskát, ahogy már százszor megtette, és az emeleti ablak melletti árnyékba húzódott.

Az első férfi előkúszott a bokrok közül a malomtó mellett, teste úgy izzott, mint egy szellem a mágiától, amellyel a gyámhivatal bevonta, amikor átlépett rajta. A mágiát persze csak ő láthatta. A bolond nem tudta, hogy úgy világít, mint Guy Fawkes.

Carline beállította a lövést, majd kifújta a levegőt, mielőtt lőtt volna.

A férfi leesett.

Két bolond kiugrott a bokrok közül, a lövöldözőt keresve.

Ő is leszedte őket.

Még egy. A kórterem négyszer csengetett, tehát valahol volt egy negyedik ember is.

Carline újra megtöltötte a puskát, majd elhallgatott, mert mintha hallott volna valamit. Már megint ott volt... valaki az ajtóban volt?

Lenézett, és ott volt a férfi - úgy lökdöste az ajtót, mintha be akart volna menni, akár akarta a nő, akár nem.

"A válaszom nem, te feketerigó - suttogta, miközben felállt, hogy egyenesen lefelé célozhasson.

Egy, kettő...

A negyedik ember leesett.

Carline csak ekkor mert újra levegőt venni.

Legutóbb, amikor valaki megtámadta a malmot, húsz-harminc ember volt, legalábbis Shenton úr azt mondta. Most, hogy ez a négy férfi elesett, csend uralkodott, a folyóparton csobogó hullámok lágy csobogásán kívül más hang nem hallatszott.

Ha harminc férfi lenne, akkor sem lenne képes mindegyikkel felvenni a versenyt. Egy saját hadseregre lenne szüksége, amit irányíthatna. De sem neki, sem Williamnek nem volt pénze arra, hogy embereket béreljen fel őrzésükre, és a rossz termés után Shenton úr sem volt mostanában pénzben gazdag.

Voltak mágikus módszerek, hogy ugyanezt elérje, ha merte...

De nem. William hallani sem akart erről.

Talán negyedórát várt, mielőtt leosont a lépcsőn, és kinyitotta az ajtót.

A negyedik ember a küszöbön feküdt, mint egy régi alapítványi áldozat. Egy elesett harcos, aki feltámadhat, ha a megfelelő rituáléval ide temetik.

Ha reggelre befejezte volna, William soha nem tudta volna meg.

Négy férfi azonban jobb volt, mint egy, és egész éjjel volt ideje...

Amit William nem tudott, az nem ártott neki. Talán még meg is védi őt, ha a malmot újra megtámadnák.

Carline bólintott magának, és munkához látott.

Két

Az alapítványi áldozatok sokkal több munkát jelentettek, mint amire Carline számított. Csak az első férfi szívének kivágása több mint egy órát vett igénybe, pedig ő volt az, akit mellkason lőtt. A többi férfi még tovább tartott, és mindenütt vér folyt. A fél malomtavat ki kellett ürítenie, hogy lemoshassa az egészet, amikor végzett.

Vágyakozva nézte a vizet, és azt kívánta, bárcsak megmoshatná véresre nyalt testét, de a fürdésnek várnia kellett. Be kellett fejeznie a rituálét, és reggelre el kellett temetnie ezeket az embereket, különben soha többé nem támadnak fel. Csak halottak lennének.

Ami még rosszabb, hogy meg kell magyaráznia a holttesteket Williamnek.

És soha többé nem hagyná magára.

Még egy van hátra, mondta magának. Az első három férfi mellkasára már lerakta a szív nagyságú alapkődarabkát, a negyedik pedig ott ült és várta, hogy befejezze a szertartást az utolsó férfin.

Az arca ismerősnek tűnt. Találkozott már vele korábban? Nem emlékezett rá. Talán a hajón... vagy futólag Fremantle-ben...

Megrázta a fejét. Bárki is volt, most már halott ember volt. Valaki, akinek nem kellett volna megpróbálnia kirabolni a malmot, mert most az örökkévalóságot a védelmében fogja tölteni. Megérdemelte a büntetését.

Felemelte szertartásos pengéjét, és mélyen beledöfte.

"Carline... mit... mit csinálsz?"

William kibotorkált a sötétségből, nagy szemekkel, ahogy magasra tartotta a lámpást.

Úgy volt, hogy reggelig nem ér vissza. Ezt nem láthatta. Nem értette volna meg.

Megpróbálta a testével védeni a holttestet. "Ez nem az, amire gondolsz, William. Ezek az emberek megtámadták a malmot. Nem volt más választásom, mint lelőni őket. Fejszékkel voltak felfegyverkezve, nézd." A halomra mutatott. Angol fejszék, alkalmasak fenyőfa vagy gyújtós aprítására, vagy arra, hogy bejussanak a malomba, de a Hattyú folyó hatalmas keményfáinak nem feleltek meg. Több mint elég élesek ahhoz, hogy véget vessenek neki, ha hagyja, hogy megüsse őket.

Éppen ezért nem adta meg nekik ezt az esélyt. A védelmére emelnék a fejszéjüket, ha egyszer végeztek vele.

"Segíts nekem sírt ásni nekik, William. A malom falai körül" - mondta. Mire az utolsó ember szívét is kivágta volna, addigra befejezte.