A történetben szereplő összes film- és könyvcímet,
valamint azok tartalmát Leiner Laura találta ki,
a valóságban nem léteznek.

1.

Egy márciusi hétvégén költöztem az új albérletbe. Mivel úgyis sikerült idő előtt leadnom a legutóbbi munkámat, és a szerkesztett könyv már nyomdába került, kivettem a pénteket, gondolván, három nap biztosan elég lesz a kipakolásra és berendezkedésre. Ehhez képest vasárnap este még bontatlan dobozhalmok fogságában, összeszereletlen bútorok között ültem az ürességtől visszhangzó lakásban.

– Az E csavarból négy – olvastam le a mellém lerakott tájékoztatóról, és körbenézve pásztázni kezdtem a tekintetemmel a parkettát, majd megpillantottam a térdem mellett egy átlátszó csomagot, amiért előrehajoltam és felvettem. – Megvan – mondtam ki hangosan, mintegy saját magam megerősítésére, miközben ellenőriztem a tasak tartalmát. E csavarnak tűnt. Legalábbis hasonlított az ábrán lévőre, úgyhogy elfogadtam annak. – Oké. Kis fapöcök, hat darab – mentem egy sorral lejjebb a szerelési útmutatón, amikor is éles, sípoló hang vágott a koncentrálásomtól feszült csendbe. Az új lakásban még nem szoktam meg a kaputelefon hangját, ezért nem ismertem fel azonnal, így egy magam alá gyűrt díszpárnáról felállva átlépkedtem a szanaszét heverő dobozokon, és egyenesen az ajtóhoz mentem. A lépcsőházban azonban senki nem volt, hiába dugtam ki a fejem, csak az üres, hűvös folyosó fogadott, úgyhogy visszacsuktam az ajtót, majd az ismét felhangzó sípolás hallatán félrenéztem a falon lévő kaputelefonra, és benyomtam rajta a gombot.

– Igen? – szóltam bele.

– Én vagyok – felelt az ismerős hang, mire egy „nyitom” megjegyzést követően rányomtam a másik gombra, és a kitárt ajtóban állva nekitámaszkodtam az ajtófélfának, úgy vártam, hogy Hajni felérjen.

– Hát te? – kérdeztem mosolyogva, amikor fellépett az utolsó lépcsőfokon.

– Annyira eltűntél, hogy gondoltam, megnézem, hogy állsz… – kezdte, aztán amikor még jobban kitártam az ajtót, hogy beengedjem, Hajni belépett előttem, és megtorpanva nézett körbe. – Azt hittem, már berendezkedtél – jegyezte meg értetlenül.

– Úgy terveztem… – köhintettem becsukva az ajtót, és követve Hajnit megálltam mellette a nappaliban, majd vele együtt néztem a bontatlan dobozokat. – Péntek óta szerelem össze a bútorokat – fújtattam.

– Azt hittem, ezeket készen szállítják ki – tűnődött Hajni.

– Készen? Ó, persze, hogyne. A fél életemet kifizettem, és kétméteres lapdobozokban állnak a nappaliban. Mindent magamnak kell összerakni – panaszoltam.

– És megy? – kérdezte Hajni.

– Szerinted? – mutattam körbe. Hajni válasz nélkül hagyva a költői kérdésemet szétnézett a szobában, majd észrevett valamit, amiért lehajolt. Felvéve a fadarabokkal teli átlátszó csomagot, megrázta maga előtt, úgy vette jobban szemügyre.

– Add csak! Ezt kerestem! – vettem el tőle.

– Miért, mi ez?

– A hat darab kis fapöcök – feleltem.

– Ami…?

– Ami… – léptem át egy dobozt. – Ehhez kell – mutattam egy lefektetett fapolcra. – Azt hiszem.

– Miért nem kértél szerelést? – kérdezte.

– Mert kábé annyiba kerül, mint amennyiért vettem a bútort – panaszoltam. – Már a szállítás is egy vagyon volt, ami, mint utóbb kiderült, csak kapuig értendő. Mármint a lenti kapuig – magyaráztam. – Még a lépcsőn sem akarták felhozni, lerakták volna a ház elé, ha nem könyörgöm ki, hogy hozzák fel.

– Basszus. Akkor még jó, hogy megesett rajtad a szívük.

– A szívük? Ja, nem, pluszpénzért hozták fel – mondtam egy „nyilván” grimasszal. – Mindegy, így jár, aki a hirdetés „azonnal beköltözhető, frissen felújított első emeleti lakás a Corvin-negyed szívében” nagybetűs része alatt nem foglalkozik a „bútorozatlan” megjegyzéssel – dünnyögtem.

– Kárpótlásul viszont tényleg marha jó ez a lakás – állapította meg Hajni tüzetesebben körbenézve, aztán megakadt a tekintete a falon lévő lyukakon. – Nem úgy volt, hogy felújított? – mutatott rá a fúrásnyomokra.

– De – köhintettem.

– Akkor ezek?

– Az lehet, hogy már én voltam – ismertem be. – Fel akartam rakni a tükröt.

– Hányat?

– Csak egyet, de azt többször – mondtam. – Egyelőre nincs meg az ideális helye.

– A kauciódnak viszont már biztosan megvan – jegyezte meg frappánsan, amire egyetértőn bólintottam.

– Úgyhogy jelenleg így állok – fújtam ki a hajam a homlokomból. – Egész hétvégén szenvedtem az összeszereléssel, és semmire nem jutottam, csak bújtam az útmutatókat, és polclapokat próbáltam kis pöckökkel meg csavarokkal egymáshoz rögzíteni – meséltem. – És semmire nem mentem – mutattam körbe tettetett büszkeséggel. – Legalább egy darab bútor állna már, hogy elkezdhessek kipakolni – ingattam a fejem fáradtan és elkeseredetten.

– Ha gondolod, segítek – ajánlotta fel Hajni.

– Az nagyon jó lenne, köszi – néztem rá hálásan, mire Hajni egy ugyan, semmiség pillantással reagált, és levéve a farmerdzsekijét félredobta egy magas dobozra, majd feltűrte a pulóvere ujját könyökig, látványosan rákészülve a munkára. – Mivel kezdjük? – kérdezte.

– Ööö – néztem körbe. – A könyvespolccal – léptem oda a falnak támasztott nagy méretű lapdobozhoz, és megfogtam az egyik végét, Hajni pedig a másik oldalához állva megragadta a másik felét, és megdöntve elkezdtük lassan leengedni a földre. Nehezebb volt, mint gondoltuk, ezért mindkettőnket váratlanul ért, ahogyan lerántott minket a súly.

– Nem bírom, elejtem… – szólt Hajni.

– Engedd le – mondtam, és vigyázva, nehogy alászoruljon a kezem, az utolsó pillanatban kirántottam alóla. A másik oldalon Hajni ugyanígy tett, így az elengedett doboz súlyos puffanással ért a parkettára, az érkezés pillanatában pedig azonnal üvegcsörömpölés hallatszott. Erre mindketten meglepetten néztünk le a dobozra.

– Üveges a könyvespolcod? – kérdezte Hajni.

– Nem kéne annak lennie – ráztam meg a fejem, és leguggolva elkezdtem nézegetni a kartonon lévő ábrákat és feliratokat. – De mondjuk ez a kávézóasztalom volt – közöltem kelletlenül, és egy „elegem van” mozdulattal túrtam a hajamba.

Hajni együttérző grimasszal figyelte, ahogyan átlépve a leejtett dobozon, odamegyek a többihez, és az ábrákat megnézve keresgélek.

– Ez az – mutattam le a hosszú, lapos csomagra, ami ténylegesen a könyvespolcot rejtette, mire Hajni odajött, és segített kibontani.

Miután lefejtettük a kartont róla, én a falapok mellé csomagolt tasakokat szedtem össze, Hajni pedig az útmutatót böngészte.

– Dáviddal beszéltél? – kérdezte, miközben tekintetemmel megkerestem az elektromos fúrót, majd négykézláb odamentem érte, aztán visszamásztam a helyemre, és törökülésbe húzva a lábaimat, még egyszer megnéztem, hogy az ábra szerint hová kell fúrnom.

– Dáviddal? Persze, reggel hívtam, még ébren volt, még csak akkor ment vissza a szállodai szobájába – meséltem, mire Hajni összehúzta a szemöldökét.

– Ja persze, az időeltolódás – jutott eszébe. – Mennyi is Philadelphia? Mínusz hat, hét?

– Mínusz hat óra – segítettem ki.

– El bírnám viselni, ha engem is küldenének ilyen eseményekre – gondolkodott. – De bezzeg velem elintézteti Viktor Skype-on – forgatta a szemét, utalva a főnökünkkel való kapcsolatára, ami nem nevezhető különösen… jónak.

A megjegyzésére csak sajnálkozva elhúztam a számat, majd tovább szöszmötöltem a csavarokkal, mire Hajni egy „mindegy” vállvonást követően témát váltott.

– És mesélt valamit Dávid? Milyen a sportkönyvhét eddig? Sikerült lecsapnia valami jó kiadványra? – érdeklődött.

– Nem tudom, nem nagyon szakmáztunk, csak pár szót váltottunk, „Jól vagy? Igen, és te? Én is” szinten. Aztán mindig rohanásban volt.

– Miért, nincs vége délután a könyves programoknak?

– Hát, a hivatalosaknak igen – tettem hozzá sokat sejtetően. – De gondolom, a bemutatók után összeverődnek, és elmennek együtt inni, meg dumálni más kiadók munkatársaival. Az ilyen nemzetközi események mindig erről szólnak, nappal munka, este és éjjel szórakozás – emeltem fel egy hatalmas falapot, és ráhelyeztem a másikra. – És tudod, milyen Dávid, sok haver, sok szórakozás, mindig valami program – vontam meg a vállam.

– Igen, ezt nem kell bemutatnod, jól ismerem – dünnyögött a kezében tartott szerelési útmutatóra meredve.

– Fordítva – segítettem ki, mert fejjel lefelé nézte az ábrát, mire Hajni megfordította a kezében lévő papírt, amire egyébként nem is figyelt, mert elvolt a gondolataival, amit aztán meg is osztott velem.

– Tudod, ez a baj Dáviddal – fakadt ki minden előzmény nélkül.

– Mi is? – mosolyodtam el.

– Hogy még mindig itt tart, megragadt a „beülős-dumázós” korszakban – közölte. – Mennyi is most?

– Huszonhat – feleltem.

– Na! Mint én. Huszonhat éves, az emberek ilyenkor már kezdenek megkomolyodni, legalábbis érettebben viselkedni.

– Majd úgy viselkedik, ha akar – hagytam annyiban, ösztönösen kiállva Dávid mellett, akit talán mindenkinél jobban ismerek, tekintettel arra, hogy a szüleink ezeréves barátsága miatt konkrétan nemcsak egy helyen, de együtt is nőttünk fel, ami azt jelenti, hogy egész életemben, tehát egészen pontosan huszonhárom éve része a mindennapjaimnak. Egy klasszikus gyerekkortól tartó barátság a miénk, az a fajta, amiben szó szerint mindig jelen voltunk egymás életében, kisebb-nagyobb megszakításokkal (ilyen volt, amikor valamelyikünk kolis lett, egyetemre ment, vagy éppen elköltözött otthonról), hogy aztán újra és újra találkozzunk valamelyikünk szüleinél, és a hátsó teraszon ülve beszélgessünk arról, hogy kivel mi történt, amióta nem találkoztunk. Egy ilyen alkalommal meséltem el Dávidnak, hogy éppen szakmai gyakorlathoz keresek munkahelyet, de sehova nem jutottam be eddig. Ezt hallva Dávid azonnal felajánlotta, hogy ha gondolom, szívesen megkérdezi a főnökét, és szól pár jó szót az érdekemben. Akkoriban már egy ideje sportkönyvszerkesztőként dolgozott az egyik legjobb nevű könyvkiadónál, ami kapóra jött volna a diplomámhoz, úgyhogy hálásan megköszöntem a segítséget. Egy héttel később már gyakornoki álláshirdetésen jártam a Lectura kiadóban, ahol a kiadóvezető, Viktor irodájában ülve megszeppenve válaszolgattam a kérdéseire, majd amikor a felállást követően kezet fogtunk, üdvözölt a kiadónál. Megkaptam az állást. Az irodájából kilépve a vigyoromat elfojtva, összepréselt ajkakkal lépkedtem át a helyiségben lévő asztalok között, aminek mindegyikénél egy-egy szerkesztő vagy grafikus dolgozott a számítógépén. Az érkezésemre Dávid el sem fordította a fejét a monitorról, csak egy tollat keresztben tartva a szájában meredten nézte a képernyőt, majd a jobb karját oldalra nyújtva felém tartotta a tenyerét, úgy, mint aki biztos volt a sikerben, mire elhaladva mellette mosolyogva belecsaptam, és nem zavarva a munkában, csendben kimentem az ajtón. Sosem köszöntem meg igazán, mert akármikor belekezdtem volna, Dávid mindig belém fojtotta a szót, nem hagyva, hogy hálálkodjak, úgyhogy végül köszönetképpen az első gyakornoki munkanapomon vittem neki egy növényt az asztalára, ami azóta is él és virul. Igaz, én gondozom. Merthogy az egy hónapos szakmai próbám után Viktor felajánlott egy szerkesztői állást a kiadónál, én pedig maradtam. Ennek már másfél éve.

Hajnit is ott ismertem meg, akivel már az első munkanapomtól kezdve barátok lettünk, és remekül kijövünk, ami nagy szerencse, tekintve, hogy elég sűrűn látjuk egymást. Mondhatni mindig, ugyanis az iroda elrendezésének köszönhetően két egymásnak tolt íróasztalnál ülünk, kvázi egymással szemben dolgozva.

– Elfelejtettem, hogy te mindig őt véded – reagált a reakciómra a szemét forgatva. – Nem is csoda, hogy ennyire szeret téged – mondta elgondolkodva.

– Ez a legjobb barátok kiváltsága – szóltam bölcsen. – Illetve azoké, akik nem ítélkeznek, szólnak bele mások életébe, vagy akarják görcsösen megváltoztatni a személyiségüket – tűnődtem. – Őket is szokták kedvelni – vigyorogtam szórakozottan.

– Hé, én mikor…? – tátotta a száját felháborodottan.

– Mindig? – kérdeztem vissza, mire átgondolta a dolgot.

– Jó, lehet – ismerte be.

– Egyébként is… Te a volt barátnője vagy, az teljesen más – emlékeztettem arra az évekkel ezelőtti, még a kiadóba érkezésem előtti időre, amikor állítólag volt köztük valami.

– A barátnő az elég merész megfogalmazás – jegyezte meg. – Egy hónapig voltunk együtt, ami alatt nem elég, hogy egy csomószor lepasszolt meccsnézés meg videójátékozás, meg ilyen programok miatt, de ennek tetejébe minden ok nélkül ejtett – elevenítette fel. – Erről beszélek, amikor azt mondom, mennyire éretlen. Merthogy soha nem derült ki, miért szakított velem. Örök rejtély maradt – ingatta a fejét tanácstalanul.

– Ööö – gondolkodtam, mert ezt egy kicsit másképp hallottam. – De, de. Azzal indokolta, hogy túl gyors volt a tempód, és halálra rémítetted.

– Ez hülyeség. Mégis mivel? – sóhajtott színpadiasan.

– Azt mondta, hogy három hét után nevet adtál a jövőbeli gyereketeknek – csavaroztam be a polcot.

– Jó, ebből hagyjuk ki a kis Domonkost! – kérte ki magának, mire nevetve néztem rá. – Egyébként pedig elnézést, hogy tervezgetni merészeltem – közölte sértetten.

– Hát… – húztam el a számat. – Kicsit előreszaladtál. Dávid akkor még marhára nem tartott ott. Igazából még most sem tart – gondolkodtam, jól ismerve, hogy milyen élet az, amit Dávid preferál.

– Hát azt vettem észre – dünnyögte, mire mosolyogva rácsaptam az ölemben lévő bútorlapra.

– Na, felállítjuk? – tápászkodtam fel, és lehajolva megfogtam a szekrény szélét.

– Mehet háromra – állt fel Hajni is, megragadva a másik oldalát. – Egy, kettő, há-rom – számolt hangosan, amire felállítottuk a szekrényt, és hátralépve figyeltük, hogy mennyire stabil. Kicsit balra húzott az egész.

– Erre mit szeretnél pakolni?

– Könyveket – lökdöstem meg a labilis polcot óvatosan, ellenőrizve, hogy vajon összedől-e.

– Hát azt nem tudom – méregette bizonytalanul. – De nézd a jó oldalát. Legalább áll.

– Igaz.

– Mi van még? – nézett körbe.

– Még egy ugyanilyen, egy ágy, egy ruhásszekrény, tévéállvány – soroltam.

– Ez még mind darabokban van? – kerekedett el a szeme.

– Igen.

– Jézusom. Sosem végzel. Inkább hívd fel az áruházat, és kérd meg, hogy küldjenek valakit, aki összeszereli! – tanácsolta.

– Nem! – ingattam a fejem. – Nem fogom kifizetni az összeszerelést, mert irreálisan drága! Ez elvi kérdés nálam! – kötöttem az ebet a karóhoz. – Meg kicsit anyagi is – jegyeztem meg mellékesen, aztán látva Hajni kérdő pillantását, a levegőt kifújva hozzátettem. – Oké, az a helyzet, hogy kissé kiköltekeztem magam a bútor- és kiegészítővásárlással, még a fizetésemet is elkértem előre Viktortól, ami úgy, ahogy volt, elment a költözésre – ismertem be. – Meg egy nagyon is indokoltan vásárolt tavaszi kabátra – fűztem hozzá köhintve. – Úgyhogy most marhára nem fér bele kifizetnem a szerelést. De nem gond, mert egyébként elboldogulok magam. Maximum eltart még pár napig. Végül is ezt is összeszereltük – támaszkodtam neki a könyvespolcnak, ami rögtön megnyaklott, és velem együtt kezdett oldalra dőlni, úgyhogy gyorsan megtartva az egyensúlyomat, inkább nem nehezedtem rá.

– Vigyázz! Teljesen alkalmatlan a funkciójára – állapította meg.

– Ezzel tudok azonosulni – feleltem mosolyogva, miközben Hajni felvette a dzsekijét a földről.

– Mész?

– Aha – pillantott az órájára. – Kezdődik a jógaórám. Nem jössz el velem? Utána ehetnénk valamit.

– Nem, én még… – fordultam körbe. – Pakolászok. Meg kéne keresnem a kávéfőzőmet.

– Hát jó.

– De köszi a segítséget, meg hogy beugrottál – kísértem ki az ajtóig.

– Nincs mit.

– Holnap találkozunk. Jó jógázást.

– Köszönöm. Neked pedig kitartást a szereléshez.

– Az kelleni fog – ragadtam meg a kilincset, mire Hajni kilépve a lépcsőházba, elgondolkodva nézett rám.

– Nincs itt a házban valami helyes szingli pasi, akit megkérhetsz, hogy segítsen összeszerelni a bútoraidat, amire azt mondja, hogy szívesen, és átjön fehér pólóban meg a megfelelő helyeken feszülő farmerben, hoz magával két sört meg a macskáját, és szerelés közben beszélgetve megismerkedtek, majd pont akkor zavar meg titeket a macska, amikor megcsókolnátok egymást, amitől nevetve feloldódik köztetek a hangulat? – kérdezte, mire értetlenül néztem rá, és némi hallgatás után válaszra nyitottam a számat, de nem tudtam mit mondani. – Túl sok romantikus könyvet szerkesztek? – pillantott rám, miközben begombolta a farmerdzsekijét.

– Igen – feleltem határozottan.

– Érzem én is – fújtatott helyeslőn. – Hát jó. Akkor majd Dávid segít a maradékot összeszerelni.

– Életszerűbb – ismertem el.

– Mikor is jön?

– Szerdán.

– Mész elé a reptérre?

– Nem hinném, valamikor éjjel érkezik.

– Értem – indult a lépcső felé, majd mintha csak eszébe jutott volna valami, visszafordult. – Jaj, megnézted a videót, aminek átküldtem a linkjét?

– Melyiket?

– Az oroszlánfókásat.

– Nem még.

– És a labradorokat?

– Nem igazán – ismertem be őszintén.

– Nem baj, átküldöm újra – legyintett.

– Nem szük… – kezdtem, de elharaptam a mondat végét. – Jó, köszi – mondtam végül. Hajni az a típusú erőszakos linkküldő, aki addig úgysem hagyja az embert, amíg az meg nem nézte, szóval jobb nem ágálni ellene, úgysincs semmi értelme.

– Oké – mondta, aztán kissé félreállt, hogy elengedje a lépcsőfordulóba felérő lakót, aki a korlátot fogta a lépcsőn felfelé haladva.

– Jó napot – köszöntünk mindketten az idősebb nőnek. A távozását követően Hajni visszaállt az eredeti helyére, és onnan nézett rám.

– Nem veszed ki még a holnapot is szabadnapnak?

– Jó lenne, de csak fizetés nélkülit tudnék, amit a jelenlegi helyzetben nem annyira engedhetek meg… – gondoltam át.

– Jelents beteget.

– És mit kaptam el? Költözés-kór? Doboz-láz? Vagy „Vírusos nincs kedvem dolgozni”? – kérdeztem.

– Az utolsó. Az engem is sűrűn ledönt – bólogatott, mire nevetve néztem rá.

– Neem – ingattam a fejem. – Megyek holnap. Ez meg – mutattam hátra a lakásra – egyszer csak kész lesz.

– Hát jó – mondta. – Viszont – jutott eszébe valami, és elkerekedett a szeme – jó is, ha bejössz reggel. Nehogy lemaradj a színészről.

– Milyen színészről? – húztam össze a szemöldököm, Hajni pedig úgy nézett rám, mint aki nem érti, miért nem tudom, miről beszél.

– Ó, te nem voltál pénteken – csettintett, és visszalépve hozzám bizalmas hangon folytatta. – Az a pletyka járja, hogy mi adjuk ki egy híres színész memoárját.

– Kiét?

– Az a… Jaj, mondd már a nevét!

– Nem tudom.

– Itt van a nyelvemen. Az a brutál helyes pasi, játszott abban a filmben, azzal futott be, az a francia című.

– Francia?

– Igen, a cím valami olyasmi. De a film magyar volt. Meg a színész is az.

– Nem… Így nem tudom.

– Jaj, dehogynem. Az a színész. Mindenki oda meg vissza van érte.

– Passz – ingattam a fejem. – Francia…? – kutattam a gondolataimban. – Szerintem nem ismerem ezt a filmet.

– De a színészt tuti! – vágta rá. – Na mindegy, a lényeg, hogy felreppent a hír, hogy memoárt ír, át is vette a bulvár, péntekre kijött egy csomó cikk róla. Nem láttad?

– Mit gondolsz? A kávéfőzőmet sem láttam, nemhogy cikkeket.

– Igaz. Jó, a lényeg, hogy állítólag memoárt ír, állítólag egy nagyon neves kiadóhoz szerződik le, és állítólag, meg nem erősített hírek szerint már elő van készítve a szerződés, hétfőn aláírják – mesélte izgatottan. – És bár nem nevezték meg, hogy melyik kiadóról van szó, hogy, hogy nem, Viktorhoz hétfő délelőttre ki van húzva két óra egy tárgyalásra – vonta fel a szemöldökét. – Név nélkül – tette hozzá sejtelmesen.

– Akkor a miénk – mondtam ki határozottan.

– Én is azt mondom – értett egyet Hajni. – Ami azt jelenti, hogy valaki közülünk együtt fog dolgozni a dögös színésszel – ábrándozott. – Istenem, ha Viktor nem utálna, akár én is lehetnék az.

– Azért ne vesd el – biztattam.

– Ugyan – meredt rám unottan. – Te is tudod, hogy direkt nem ad semmi olyat, aminek örülök – közölte. – A múltkor is úgy szereztem meg az egyik könyvet, hogy direkt úgy csináltam, mintha nem lenne kedvem hozzá. Azonnal nekem osztotta – mesélte, majd a lépcső felé fordult, ahonnan lépteket hallottunk. Egy huszonnyolc körüli srác bukkant fel a fordulóban.

– Sziasztok – köszönt ránk.

– Szia – feleltük egyszerre, majd Hajni feldobódva nézett vissza rám.

– Na! Lehet, van macskája is – tátogta, mire kilestem a válla mellett.

– Azt nem tudom, de barátnője biztosan – suttogtam, és visszatartott röhögéssel biccentettem a lépcsőforduló felé, ahol a fiú bevárta a barátnőjét, és együtt mentek tovább felfelé.

– Ó – reagálta Hajni, majd lemondó mozdulattal legyintett utánuk, aztán elköszönt tőlem, és lesietett a lépcsőn.

Megvártam, amíg odalent becsapódik a kapu, aztán nagyot sóhajtva visszaléptem a lakásba, ahol bezártam az ajtót, és – új lakóként az idegen házban – ráraktam a biztonsági láncot is. Korábban még nem éltem egyedül, otthonról az egyetem alatt költöztem el, ahol két csoporttársammal közösen béreltünk albérletet, akik közül az egyikük azután költözött el, hogy lediplomáztunk, a másikukkal viszont továbbra is lakótársak maradtunk, és egészen mostanáig együtt laktunk. Aztán úgy alakult, hogy ő külföldre költözött, ami után én sem maradtam ott, így a lakást kiadták másnak, én pedig kerestem magamnak másik albérletet. Sokáig nem találtam megfelelőt, sőt, szinte túl sokáig, és mivel vészesen közeledett a kiköltözésem dátuma, többen is felajánlották, hogy költözzek hozzájuk. Elsősorban persze a szüleim, hogy menjek haza, de a kiadóból is többen jelentkeztek lakótársnak, többek között Hajni, de Dávid is. Aztán, mielőtt döntenem kellett volna köztük, valaki szólt, hogy van a Corvin-negyedben, a mozi mögött nem messze egy tökéletes egyszobás, amire lecsaptam. Aztán egyszer csak ott voltam. A beköltözésem hétvégéjén, az összeszereletlen bútoraim között, az első saját, egyszemélyes albérletemben, ahol minden a feje tetején állt, és ahol még semminek nem volt helye. A szokatlan, magányos csendben a felső szomszéd lépteit hallgatva betettem a telefonomon egy kis halk zenét, hogy alapzajként szolgáljon, aztán magam alá húzva a díszpárnát nekikezdtem az asztal összeszerelésének, aminek millió apró szilánkra tört üveglapját úgy, ahogy volt, a dobozban hagytam szeméttörmelékként, és félretoltam, majd a többi elemet nagyjából másfél óra alatt összecsavaroztam. A végeredmény asztal helyett inkább egy keretre emlékeztetett, tekintve, hogy nem volt teteje, így nem lehetett rápakolni.

Még nem voltam álmos, gondoltam, nekikezdek egy másik polcnak, de mivel éjfél felé járt, már nem akartam zajongani, úgyhogy nem barkácsoltam tovább, hanem találomra felbontottam egy kartondobozt, bízva abban, hogy a kávéfőzőmet rejti, de persze nem az volt benne. Helyette viszont megtaláltam az eddig szerkesztett könyveimet, amikből mind begyűjtöttem egy-egy példányt, úgyhogy egyesével kivettem a dobozból, és óvatosan feltettem az ingatag könyvespolcomra mind a nyolc darabot. Minden ott volt, amit eddig a Lectura kiadónál csináltam. A kilencedik következett.

Reggel a matracomról felkászálódva fájdalmasan megnyújtóztam, és a nyakamat markolászva elhatároztam, hogy az ágy lesz a következő, amit összeszerelek, hogy ne kelljen még egy éjszakát így aludnom. A verőfényes reggelen az ablakhoz lépve kinéztem. Az új környék még szokatlan volt, így néztem egy darabig a járókelőket, meg egy kukásautót, ami megakasztva a forgalmat elszállította a szemetet. A mögötte feltorlódott autók szinte azonnal türelmetlen dudálásba kezdtek. A szemközti ház felújítás alatt volt, a homlokzatot felállványozták, a járdát pedig átvezették alatta a gyalogosforgalommal együtt. Az épület tetejéről éppen akkor kezdték leengedni a felújítást eltakaró reklámponyvát. Nem volt időm megvárni, egyrészt, mert mennem kellett dolgozni, másrészt pedig, mert kávé nélkül nagyjából működésképtelen voltam, úgyhogy gyorsan elkészültem, aztán felkaptam a laptoptáskámat, valamint az új, nagyon is szükségből vásárolt tavaszi kabátomat, és elindultam.

A környéken több pékség is volt, ahol elvitelre lehet kávét venni, úgyhogy az egyikbe random betérve kértem egy papírpoharas hosszú tejeskávét, majd azt kortyolgatva siettem a körút felé, elhaladva a délelőtti órában még zárva tartó mozi mellett. Az új lakás egyik, ha nem a legnagyobb előnye, hogy tíz percre van a kiadótól, igazából csak a 4-es 6-ossal kellett a Móriczig mennem, és már ott is voltam.

És még így is korábban értem be, tíz helyett már háromnegyed tízre bent voltam a kiadóban, de legnagyobb meglepetésemre rajtam kívül már mindenki ott volt. Sőt. Igazából szokatlan módon külsős munkatársakat és otthonról dolgozó fordítókat is felfedezni véltem az irodában. Hirtelen úgy tűnt, mintha mindenkinek ezen a hétfő reggelen lett volna halaszthatatlan dolga a kiadóban. Minden női munkatársnak.

– Hát itt meg…? – kérdeztem Hajnit, amikor leraktam a laptoptáskámat az asztalomra. A szemközt ülő Hajni azonnal felemelkedett a helyéről, és rátámaszkodva az asztalra, izgatottan hajolt felém.

– Már itt van – suttogta, Viktor irodája felé biccentgetve. – Itt a színész – tette hozzá, mire odanéztem a kiadó sarkában kialakított iroda felé, aminek üvegén át be lehetett látni az elszeparált helyiségbe. Viktor az íróasztala mögött ült és vadul magyarázott a kezével gesztikulálva, amitől alkarján felhúzódott a zakójának ujja. A vele szemben ülőt csak hátulról láttam. A rejtélyes színész éppen lazán hátradőlt a székben, megnyújtózott sötét bőrdzsekijében, majd megpihentette összekulcsolt kezét a feje tetején, sötét hajába rejtve a tenyerét. Az egész kiadó lélegzet-visszafojtva nézte. Igazából senki nem dolgozott, nem kattogott egy billentyűzet sem, és az egeret is csak úgy látszatból fogta mindenki, senki nem kattintott rá semmire.

A vékony kabátomat levéve ráraktam a széktámlámra, miközben összehúzott szemöldökkel figyeltem az iroda üvegén át zajló történéseket, aztán félrenéztem, mert halk, duruzsoló vita ütötte meg a fülem. Az egyik tördelőlány, Milla akarta elvenni Viktor asszisztensétől, Larától a tálcát, amire az irodában ülőknek szánt ásványvíz és kávé volt felpakolva.

– Majd én beviszem – erősködött a tördelő.

– Hagyd már. Ez az én dolgom – húzgálta maga felé a tálcát Lara erőszakosan. Amikor nyertesként megkaparintotta, fél kezébe fogta, a másikkal pedig megigazította a blúzát, kipattintva a legfelső gombot, aztán a frufruját megborzolva bement Viktor irodájába.

– Hogy fogom ezt pontosan elmesélni Dávidnak? – néztem a jelenetet vigyorogva, miközben Milla sértődötten összefonta maga előtt a karját, Lara pedig az ajtón belépve széles mosolyra húzta a száját, és odalépett a színészhez, hogy megkínálja. Erre a színész odafordult, amikor is megpillantottam profilból. És azonnal felismertem.

– Dehát ez Király Csanád – mondtam ki egyszerűen.

– Az! – mutatott rám Hajni egy „megvan!” mozdulattal. – Végig a nyelvemen volt.

– Tényleg? – kérdeztem a szememet forgatva, és felkaptam az asztalomról egy gemkapcsot. – Milyen francia??? – dobtam meg, ami elől simán elhajolt. – Egész éjjel ezen gondolkodtam. Már minden formában begugliztam a francia filmcímet. A római csavargóban szerepelt! Abban futott be!

– Tééényleg – helyeselt Hajni. – A római csavargó. Tudtam, hogy valami hely – legyintett.

– Mondjuk nem ugyanaz – reagáltam cinikusan, és a fejemet rázva ültem le a székemre. – Egyébként az egy jó film volt – tettem hozzá. – Emlékszem, miután bemutatták, még írtam is neki egy gratuláló üzenetet, de szerintem meg sem nyitotta, legalábbis sosem válaszolt rá.

– Várj, várj! – szakított félbe Hajni, és mintha csak meg akarna bizonyosodni arról, hogy jól hallotta, megismételte. – Te írtál neki egy üzenetet?

– Igen, akkor még ismerősöm volt a régi profiljával – feleltem.

– Te ismered ezt az embert??? – esett le az álla. – Honnan?

– Csanádot? – mutattam az iroda felé a hüvelyujjammal. – Egy gimibe jártunk – mondtam. – De az túlzás, hogy ismerem. Kettővel felettem járt, és sosem voltunk különösebben kapcsolatban, vagy beszélőviszonyban. Szerintem nem is emlékszik rám – vontam meg a vállamat, és kivettem a laptopomat a táskámból, majd felnyitva a tetejét bekapcsoltam, miközben a kiadóban egyöntetű sóhaj hallatszott fel, amit hallva félrenéztem. A reakció annak szólt, hogy amíg Viktor egy kupac papírt bújva sorba rendezte a (valószínűleg szerződés) oldalait, addig Csanád felállt a székről, és némi járkálás után megállapodott egy helyen, majd fél karját kinyújtva nekitámaszkodott az üvegablaknak, és a lábait keresztbe rakva lazán álldogált, miközben a szabad kezében tartott csészét a szájához emelte, és kiitta az alját. Az egyszemélyes műsor hatására azonnal pár fokkal melegebb lett a kiadóban, és hirtelen mindenki meg akart halni érte.

– Úristen – tátogta Hajni is, és ráborulva az asztalára rám nézett. – Hogy lehet valaki ennyire jó pasi? – kérdezte, majd az iroda nyíló ajtajának hangjára ösztönösen felült, és a többiekkel együtt odanézett. Az irodából Csanád lépett ki, és abszolút hozzászokva, hogy minden szempár vágyakozva szegeződik rá, feltartotta a csészét.

– Kaphatok még egy ilyen cuccot? – mutatta fel.

A következő pillanatban még Viktor is felnézett a szerződésből, ahogyan hirtelen mindenki éles székcsikorgatások közepette állt fel az asztalától (az egyik grafikuslánynak még a széke is feldőlt a nagy sietségben), és indult meg a kiadó teakonyhája felé.

– Mi a… Mi történik? – kérdezte Viktor, mire Csanád hátranézve a válla felett csak ennyit mondott válaszként:

– Csajok… – szólt, és mire visszafordult, már ott is volt az elsőként végzett, leggyorsabb versenyző.

– Tessék – mosolygott rá Milla kifulladva, miközben a többiek csalódottan, és némi sérüléssel az asztalsarkok közti rohanás miatt ültek vissza a helyükre. Csanád, anélkül hogy megköszönte volna, a lehető legtermészetesebben vette át, és elégedetten ivott bele, miközben a kiadóban lévő nyüzsgést fürkészte.

– Majdnem – ült vissza velem szemben Hajni, aki szintén részt vett a futamon. – Szerintem lehorzsoltam a könyököm – nézegette jobb kézzel maga elé húzva a bal karját.

A laptopomba merülve mosolyogva ingattam a fejem, és megnéztem a belső e-mailemet, miközben a bátrabbak odamerészkedtek a még mindig Viktor ajtajában álló Csanádhoz, és szóba elegyedtek vele. Hamarosan már kisebb kör vette körül, az odagyűltek mind borzasztóan magas fokon égtek, harsányan nevettek, autogramot kértek, vagy éppen közös fotót, mialatt láthatatlan, óvatos mozdulattal fúrták ki egymást Csanád mellől, így mindig más állt a két oldalán.

A tömegnyomorban nem vettem részt, hanem a helyemen maradtam, mert a többiekkel ellentétben nem voltam annyira oda azért, hogy híresség érkezett a kiadóba, és az sem motivált, hogy valamilyen szinten ismertem Csanádot, mert az ilyen sztárok általában úgy tesznek, mintha nem léteztek volna az ismertségük előtt, és ezért akkori ismerőseik, vagy emlékeik sincsenek. Éppen ezért lepett meg, ami ezután történt.

– Fogd csak! Kösz – nyomta az ismét kiürült csészét az éppen mellette álló kezébe, és összehúzott szemmel indult meg, utat törve az őt körülvevő gyűrűn.

– Idejön! Idejön… – fészkelődött Hajni a székén ülve, és széles mosolyra húzva a száját fordult Csanád felé, aki időközben odaért, és megállt az összetolt asztalunk mellett. Az érkezésére elszakítottam a tekintetem a Dávidtól kapott e-mailről, aki a belsős, kiadói levelezést arra használta, hogy roppant szakmai módon Philadelphia cheesesteakről és amerikai focimeccsről küldött nekem képeket, és felnéztem Csanádra, aki felvont szemöldökkel nézett rám.

– Téged ismerlek – közölte a mutatóujjával bökve rám, mire mindenki hüledezve nézett felénk a háttérből.

– Ömm – hajtottam le a laptopom fedelét. – Igen, egy suliba jártunk – bólintottam.

– Tényleg! Onnan vagy ismerős – csettintett. – A jó öreg Batthyány.

– Kossuth – javítottam ki. – Gimibe jártunk együtt.

– Ja igen, megvan. Várj… A neved is meglesz. Ne mondd meg – kért gondolkodási időt, bár nem akartam félbeszakítani. – Nóri! – tippelte meg.

– Iza – feleltem.

– Tényleg! Már emlékszem. Na és mi van veled, mit csinálsz? – kérdezte, amire nem tudtam, hogy mit kell válaszolni, tekintve, hogy azt hiszem, még soha nem beszéltünk egymással, és már azt is csodának tartottam, hogy egyáltalán emlékezett rám. Igaz, hogy Nóriként a Batthyányból, de a szándék a fontos.

– Hát… Szerkesztő vagyok itt a kiadóban – feleltem némi habozás után, majd a felém visszanéző Csanád „aha” tekintetét látva visszakérdeztem. – És te?

Erre pár pillanatig meglepetten nézett rám, aztán láttam, hogy elkezdenek forogni nála a fogaskerekek, és amikor rájött, hogy viccelek, jóízűen felröhögött.

– Ez jó volt – mutatott rám egy „nyertél” mozdulattal, amire elmosolyodtam.

– Gratulálok a sikereidhez – tettem hozzá. – Emlékszem, már a gimiben is szerepeltél reklámokban.

– Ja – biccentett, felvéve a szövegkiemelőmet az asztalomról. – Én meg emlékszem, már akkor is… – próbált valami személyeset mondani rólam, de a filcet forgatva a keze közt, megakadt. – Tudtál olvasni – mondta végül, mire egy „hát igen, nagy dolgok ezek” arckifejezéssel reagáltam a szememet meresztgetve, miközben Viktor kilépett az irodája ajtaján, és a tekintetével megkereste a színészt.

– Csanád, fáradj vissza, légy szíves – szólt oda, amit hallva Csanád odafordult, és a szövegkiemelő filcemmel együtt visszament az irodába.

– Oké – hajolt rá Hajni a szemben lévő asztalra. – Arcszesz- és bőrdzsekiillat van a levegőben – sóhajtotta. – Mondjuk, remélem, műbőr – tette hozzá, aztán rám nézve megrázta a fejét. – Amúgy. Már bocs, de most beszéltél egyhuzamban több percig Király Csanáddal. Tudsz valamit mondani erre? – rajongott megállás nélkül.

– Igen – feleltem. – Lenyúlta a filcemet – nyitottam fel újra a laptopom fedelét.

Az irodában ezután megtörtént a szerződéskötés, amit nagyjából mindenki végignézett, majd Csanád és Viktor együtt léptek ki az ajtón.

– Valaki lenne szíves, és megmutatná a művésznek, hol a mosdó? – kérdezett körbe Viktor, de az erre kapott reakció még őt is meglepte, ahogyan minden munkatárs ész nélkül, átmászva asztalon és széken megindult feléjük. A főnökünk megrettenve meredt körbe, aztán a kopasz fején végighúzva a tenyerét, felém fordult.

– Iza, gyere az irodámba, kérlek – szólt.

– Ömmm. Máris – csaptam le a laptopot, elrejtve Dávid fotóit, amit sokadszorra sem sikerült végignéznem. – Itt vagyok – léptem be az ajtón.

– Csukd be, légy szíves – szólt Viktor az asztala mögé beülve.

– Rendben – fordultam hátra, mire szemben találtam magam az egész kiadóval. Mindenki fürkészőn nézett rám a számítógépe mögül, amit látva tanácstalanul megvontam a vállam egy „fogalmam sincs” arckifejezéssel kísérve, aztán becsuktam az ajtót, és odaléptem az íróasztalhoz, ami mögött a főnököm fáradtan és nyúzottan ült lehunyt szemmel, folyamatosan az orrnyergét masszírozva.

– Itt vagyok – ültem le a szabad székre, amit meghallva Viktor visszatért onnan, ahol lelkiekben lehetett, és kinyitva a szemét rám nézett.

– Iza, te kapod a Király Csanád-munkát – mondta ki mindenfajta felvezetés nélkül.

– Tessék? – kerekedett el a szemem.

– Tiéd a színész memoárja, te fogod szerkeszteni – ismételte meg, pedig nem azzal volt a gondom, hogy elsőre nem értettem. A miértjét nem tudtam.

– De… Hogyhogy? – faggatóztam. – Mármint… Miért pont én?

– Ennek három nyomós oka van. Az egyik, hogy itt mindenki elvesztette a fejét a színész miatt – közölte. – Nézd meg – mutatott mögém, mire óvatosan hátralestem a vállam felett. Még mindig mindenki minket figyelt az üvegen túlról. – Nézd meg ezt az őrületet. Miért van itt ma mindenki? – kérdezte Viktor. – A fele társaság szabadnapos, mégis bejött ma – értetlenkedett. – És ők? – mutatott két lányra, akik a falnál lévő vízadagolónál álltak. – Ők nem is itt dolgoznak. Az elsőn lévő irodából jöttek fel, több mint valószínű, hogy a színész miatt! – közölte bosszúsan. – Úgy tűnik – folytatta Viktor sóhajtva –, hogy te vagy az egyetlen, akit egyáltalán nem érdekel, csak te nem pattogtad körbe, úgyhogy már ezért neked adtam volna a munkát. Ugyanis ez a memoár lesz az idei legnagyobb durranás, amihez következetes, szigorú és elfogulatlan szerkesztő kell, olyan, aki nem alél el a puszta jelenlététől, hanem betartatja vele a határidőket, kihúzat, átírat, és ha kell, kőkeményen megizzasztja. És nem olyan értelemben, ahogyan itt mindenki remélné – hadonászott a levegőben a mutatóujjával. – Kemény meló lesz, de hiszem, hogy megbirkózol vele. Ezért kapod te.

– Ööö. Rendben, értem. Köszönöm a bizalmat, mindent meg fogok tenni, hogy rászolgáljak – mondtam kissé sokkosan, enyhén megbénulva a hirtelen rám nehezedő felelősségtől, majd a folyamatosan zakatoló gondolataim közepette összehúzott szemöldökkel néztem Viktorra. – Egyébként mi a másik kettő?

– Micsoda?

– Azt mondtad, három nyomós oka van, hogy nekem adod a munkát, de ez csak egy volt.

– Ja igen, a második, hogy Dávid nincs itt – közölte. – Bár ő a sportmemoárok szerkesztésében a legprofibb, ezt most biztos, hogy rásóztam volna. De hát… Még nincs itt, a hazaérkezését követően pedig még van egy nyomdai határidős leadása, amit mindenképpen be kell fejeznie, Csanád memoárja pedig nem tud várni, elsőbbséget élvez mindennel szemben. Úgyhogy Dávidnak nem tudtam adni, így olyat kellett választanom, aki éppen szabad, és azonnal tud kezdeni – magyarázta.

– Oké. Akkor... Már csak a kíváncsiság kedvéért… – néztem rá, tudva, hogy bár ez már biztosan eldőlt, érdekelt az utolsó indok is. – Mi a harmadik nyomós ok, amiért enyém a munka?

– Ez már csak szerencsés egybeesés, de Csanád az előbb említette, hogy ti ketten ismeritek egymást.

– Azért ez így erős túlzás – finomítottam a sztorin. – Csak egy iskolába jártunk – mondtam, de Viktor nem is figyelt, hanem lelkesen nézett a nyíló ajtóra, amin Csanád lépett be, visszaérve a mosdóból, és egy zöld papírtörlővel törölgette a kezét.

– Jó hír – szólt Viktor. – Megvan a szerkesztőd – mutatott rám.

– Oké – gyűrte össze a papírtörlőt Csanád, és a kukához lépve belehajította az összegyűrt galacsint, majd levágta magát a mellettem lévő székre. Lábait széles terpeszbe tárva, lazán ült Viktorral szemben, miközben megtapogatta a bőrdzsekije zsebeit, mintha csak keresne valamit, aztán kihalászott az egyikből egy csomag rágót, és kibontogatta, miközben Viktor belekezdett a részletek ismertetésébe.

– Csanád memoárja a nyár legnagyobb durranása lesz a könyvpiacon, egyelőre csak felröppenő pletykák és találgatások vannak róla, de az biztos, hogy a hamarosan megtörténő hivatalos bejelentést követően az idei legjobban várt kiadvánnyá válik, úgyhogy rajtatok a világ szeme – nézett felváltva mindkettőnkre.

– Rendben – bólogattam, és minden erőmmel azon voltam, hogy profinak és higgadtnak tűnjek, miközben belül szétmajréztam magam, és alig vártam, hogy magamra csukjam a mosdóban a fülke ajtaját, ráüljek a lehajtott vécéfedélre, és a tenyerembe temetve az arcomat némán sikítsak. Ezt azonban még csak képzeletben tehettem meg, a valóságban folyamatosan Viktor szavaira helyeseltem.

– Ami azt jelenti, hogy Izának adod le a könyvedet fejezetenként, ahogy megbeszéltük – magyarázta éppen Csanádnak, aki hüvelykujjal megnyomva a csomagot egy drazsérágót ejtett a szájába.

– Mennyi van már kész belőle? – érdeklődtem.

– Csanád elhozta az első fejezet elejét – emelt fel Viktor az asztaláról egy lapot, amit odaadott nekem.

– Köszönöm – vettem el. – És a többi? – kérdeztem.

– Nincs több – szólt Viktor.

– Tessék?

– Egyelőre ez van – köszörülte meg a torkát. – Nézd át, egyeztessétek le a koncepciót, beszéljétek át, hogy mi a terv, lásd el Csanádot tanácsokkal és instrukciókkal…

– Ömm – köhintettem. – Viktor, beszélhetnénk egy percet négyszemközt?

– Hogyne – bólintott. – Csanád – szólt rá, feltételezhetően azért, hogy kiküldje, majd ahogyan a színész felvont szemöldökkel felnézett a rágó csomagolásának tanulmányozásából, Viktor azonnal meggondolta magát, és megnyerő mosollyal folytatta. – Bocsáss meg nekünk, egy pillanat és visszajövünk.

Csanád erre csak biccentett, Viktor pedig intett, hogy kövessem. Mindketten kimentünk az irodából, és megálltunk a becsukott ajtó előtt. A jelenetre az egész kiadó megemelkedett kissé az asztalától, hogy jobban lássa a történéseket.

– Az első fejezet eleje? – tátogtam némán Viktornak, egyrészt, hogy ne hallatszódjon be az irodába, másrészt, hogy a kollégák se hallják.

– Igen.

– Na jó. Ugye tudod, hogy én még nem dolgoztam folyamatában készülő könyvön? Csak kész szövegem volt eddig, amit a fordító továbbított, egyben, egészben, elejétől a végéig.

– Tudom.

– Ez meg… Egy fejezet eleje?

– Igen – helyeselt. – Túl mélyvíz?

– Ez nem mélyvíz, ez az óceán közepe – ingattam a fejem. – Szerintem talán jobb lenne, ha… – ijedtem be, mire Viktor félbeszakított.

– Vissza ne mondd, nincs rá más épkézláb emberem – rémült meg.

– Sajnálom. Túl nagy falat – mondtam. – Csinálok bármi mást helyette – mondtam ki az észszerűség jegyében.

– Ha megszerkeszted a színész memoárját, tiéd a karácsonyi Ryder-könyv! – dobta be a csalit.

– Neee! – ámultam el a kedvenc angol bestsellerszerzőm nevének hallatán. Azt tudtam, hogy nálunk jelenik meg, de még nem volt szerkesztője. Ezek szerint egészen eddig.

– De. Megkapod – ígérte meg Viktor.

– Komolyan?

– Tényleg. Ha megcsinálod a színész könyvét, és leadatod vele határidőre a kéziratot, tiéd a téli Ryder.

– Ssssssszz… – fújtam ki a levegőt az összeszorított fogaim között. A fenébe. A teljesen átlagos szerkesztői karrierem két legnagyobb lehetősége függött egymástól. – Jó – adtam be a derekam.

– Nagyszerű – fogta meg a kilincset Viktor. – Ja, de ha nem sikerül a memoárral tartanod a határidőket, és időben nyomdába küldeni, mindkét könyved ugrik, és nagy valószínűséggel az állásod is – tette hozzá mellékesen, és belökve maga előtt az ajtót visszament az irodába.

– Várj. Mi? – szóltam széttárt karral, és sietősen bementem utána, mire a kiadó dolgozói kíváncsian néztek össze, azt kérdezgetve egymástól, hogy hallott-e bárki bármit.

– Elnézést, itt vagyunk – szólt Viktor Csanádnak, aki felnézett a telefonjából. – Csak egyeztettünk néhány szakmai, számodra unalmas részletet – füllentette. – Na tehát, ott tartottunk, hogy fejezetenként leadod az elkészült szöveget.

– Neki? Lizának? – kérdezte felém biccentve.

– Iza – javítottam ki, és a szememet meresztve néztem Viktorra, aki egy „nyugi” mozdulattal intett a kezével.

– Igen – helyeselt Viktor. – Izának – ismételte meg a nevem helyesen, hátha rögzül. Régi barátoknál ez ilyen.

– Oké – tápászkodott fel Csanád. – Végeztünk?

– Igen – felelte Viktor, szintén felállva. – Köszöntelek a Lectura kiadó szerzői között. Nagy munkának és nagy sikernek nézünk elébe – nyújtotta a kezét, Csanád pedig megrázta.

– Az utóbbit kedvelem – közölte lazán, aztán felvette az asztalra rakott bukósisakot, amit addig észre sem vettem, és a hóna alá tette.

– Az viszont nincs az első nélkül – csapta össze a tenyerét Viktor. – Úgyhogy jó munkát kívánok az íráshoz, Iza átolvassa az elejét, egyeztettek egyet, aztán már le is adod neki szerdára az elkészült első fejezetet – mondta Viktor.

– Melyik szerdára? – kérdezte Csanád meglepetten.

– Most szerdára.

– Az… Holnapután van – ráncolta a szemöldökét.

– Így van. Kicsit szűkös a határidőnk, amiért elhúzódtak az egyezkedések az ügyvédek között… De most, hogy megállapodás született a piszkos anyagiakkal kapcsolatban is, és aláírtunk, felpörgetjük a dolgokat. Készül a könyv! – közölte diadalittasan. – Úgyhogy szerdára hozd össze az első fejezetet.

– És mi van, ha nincs ihletem?

– Hát, az aláírt szerződés alapján akkor van ihleted, amikor azt a kiadó mondja. Vagyis szerdára – csapkodta meg a vállát barátilag. – Érted, ugye?

– Ja, de azért az nem lesz egyszerű.

– Nem, persze, hogy nem – értett egyet Viktor. – De hát ezért van a segítséged, Izára bármikor számíthatsz, éjjel-nappal keresheted… – ajánlotta fel. Ezt mondjuk jó tudni. – Iza, megadtad Csanádnak az elérhetőséged?

– Nem, még nem – hajoltam előre a széken, és a tartóból kivéve egy tollat körülnéztem, majd a Viktor asztalán lévő névjegykártyatartóból kivettem egy Lectura kiadós kártyát, és megfordítva felírtam az üres hátoldalára a nevem és a telefonszámom.

– Tessék – nyújtottam át neki.

– Kösz – vette el, és meg sem nézve begyűrte a bőrdzsekije zsebébe, aztán anélkül, hogy ő is adott volna elérhetőséget, intett egyet, és Viktorral együtt kiment az irodából. – Te maradj, mindjárt jövök vissza – szólt vissza az ajtóból a főnököm, majd kihúzva magát szembefordult a kiadóval. – Egy kis figyelmet szeretnék kérni! – mondta hangosan, bár felesleges volt, egyébként is mindenki őket nézte. – Nagy örömmel jelentem be, hogy kiadónk gondozásában jelenik meg Király Csanád memoárja – szónokolt, immáron hivatalossá téve az eddig csak sejthető információt, amit hallva mindenki tapsolni kezdett. A ma kivételesen betérő külsőseink, és az egyébként nem is nálunk dolgozók is. Csanád, megszokva az őt körüllengő ovációt, magabiztos félmosollyal fordult körbe, és feltett kézzel köszönte meg mindenkinek, hosszasan ünnepeltetve magát. Egy idő után aztán Viktor megelégelve a véget nem érő ábrándos pillantásokat, kikísérte Csanádot a kiadóból, és visszatérve becsukta maga mögött az irodája ajtaját, majd lerogyott az íróasztalához, és fújtatva megrázta a fejét.

– Átkozott hírességek – mondta. – Tudod, mikor kezdtünk el tárgyalni a Király Csanád-memoárról?

– Nem.

– Még volt hajam! – közölte mérgesen. – Az igények, na azok megvannak. Ezt kér, azt kér, ez kevés, ez így nem, előlegnek ennyi, annak meg duplát gondolt… Aztán idead a kutya szájából kirángatott fél oldalt, hogy ez az ötlete, meg várná az ihletet – mondta. – Belenéztél?

– Nem, de már megyek is.

– Azt jól teszed. Soha ekkora összeget nem fizettem még ki senkinek, úgyhogy kijön ez a könyv százezer példányban a nyárra, akkor is, ha oldalanként kell kiszedni belőle.

– Jól hangzik – álltam fel a székről, és a kapott oldalammal együtt az ajtóhoz léptem. Az irodából kilépve mindenki engem nézett, mire Viktor mellém lépve kidugta a fejét. – Mindenki, Iza szerkeszti a színész memoárját – szólt körbe, aztán már vissza is ment az irodájába, becsukva az ajtót, kint hagyva engem a nem túl barátságos tekintetek kereszttüzében.

– Csak mert… – köszörültem meg a torkom. – Régi barátok vagyunk Csanáddal – adtam magyarázatot a történtekre, amire mindenki egy „á, szerencsés” bólintással reagált, én pedig teleszívtam a szám levegővel, amit lassan és hosszasan fújtam ki, miközben ösztönösen Dávid asztalára néztem, ahol sajnos továbbra sem ült senki, a helye üres volt, kikapcsolt gépe mellett csak a tőlem kapott szobanövénye díszelgett.

Mivel véget ért a műsor, pillanatok alatt visszatért az élet a kiadóba, és pár másodperccel később már a billentyűzetek egyenletes kattogása töltötte be a teret. Én pedig az asztalok között lavírozva a helyemre mentem, és leülve a székemre leraktam magam elé a lapot, amit Csanád írt, majd két kézzel könyökölve fölé hajoltam, és olvasni kezdtem. Vagyis kezdtem volna, de Hajni folyamatosan nézett szemből.

– Tudod, hogy ez mekkora előrelépés a karrieredben? – kérdezte vigyorogva.

– Kétesélyes. Ezen áll vagy bukik minden. Attól függ, milyen lesz a kimenetele. Úgyhogy egyelőre csak a nyomást érzem – mondtam.

– Nem csodálom. Ez a könyv lesz AZ A KÖNYV. Amit mindenki olvasni fog. Amit százezrek várnak majd. Amit szanaszét fognak szedni.

– Oké, ezzel nem segítesz – állítottam le megrémülve.

– Bocs – húzta el a száját. – Csak azt akartam mondani, hogy gratulálok.

– Köszi – néztem rá hálásan.

– Minden rendben lesz – nyugtatott meg kedves mosollyal. – Az már a kéziratból van? – kérdezte.

– Nem. Ez maga a kézirat – lóbáltam meg, megmutatva az oldal terjedelmét. Hajni elkerekedett szemmel meredt rám, és akkorát nyelt, hogy konkrétan hallottam.

– Ne mondj semmit – kértem, amire csak összepréselt szájjal csóválta a fejét, jelezve, hogy esze ágában sincs, én pedig ismét a két tenyerem közé fogtam a homlokom, és az asztalomon lévő lapba mélyedtem.

Mindig is mondták, már egészen kiskoromtól kezdve, hogy szép gyerek vagyok. Komolyan, idegenek is mindig odaszóltak, meg dicsértek, de nem foglalkoztunk vele túlzottan. A szüleim elváltak, apám lelépett, anyám egyedül nevelt, egyedül tartott el minket, úgyhogy nem volt egyszerű, akadt elég baja, minthogy azzal foglalkozzon, hogy ki szerint hogy nézek ki. Meg aztán, amúgy is minden gyerekre azt mondják, hogy aranyos, meg szép, a rondákra is, szóval ez így nem volt téma, mondták, hát mondták, gondoltam, vagy igaz, vagy nem, tök mindegy. Aztán egyszer, amikor tízéves voltam, és anyámmal vásároltunk egy pláza aljában lévő szupermarketben, akkor odamentem a kínálópulthoz, hogy megnézzem, mit adnak ott. Egy joghurtosállvány volt, valami új ízt promóztak, akkor jött ki a márka banános-csokis változata. Nem, nem a csokis-banános. Az később volt, és abban a reklámban már szerepeltem. Akkor még nem az volt az újdonság, hanem a tiramisuízű. Igen, az volt, a meggyes-málnás után a tiramisus jött, mert emlékszem, annyira nem voltam oda a kávés cuccokért, de ezt ingyen osztották, akkoriban meg sokszor nem engedhettünk meg magunknak ilyen cuccokat, úgyhogy ettem a tiramisus kínálót, mindegy, ingyen volt. Jó fejek voltak a lányok, mert nem küldtek el, egy helyett ötször is beállhattam a sorba, nem zavartak el, hanem adtak ötször is kóstolót, nem érdekelte őket, hogy ki a bánat eszik a kóstolóból, hanem csak le akarták tudni a melót. Lényeg, hogy engedtek ott ingyenjoghurtot kajálni, én meg fogtam ötödször is a kis kóstolótálat, amibe mindig csak egy falatnyi mintát töltenek, és félreállva elkezdtem kanalazni, mire jött egy ember, aki, mint kiderült, a háttérből végignézte az egész többszöri, szabálytalan sorban állásomat, aztán egyszer csak előrelépett, felém tornyosult, és megkérdezte, hogy kivel vagyok, hol van egy hozzátartozóm, beszélni akar vele. Én komolyan, még soha nem szartam össze magam annyira, mint akkor, amikor ez a tag kérdőre vont. Azt hittem, lecsuknak, vagy anyámmal fizettetnek valami bírságot, aki amúgy is nehezen viselt mindent, úgyhogy maszatos képpel mondtam, hogy árva vagyok. Gyanúsan méregetett, szerintem nem hitte el, de mindegy is volt, mert anyám, aki egyébként is keresett már, és a mosószerektől kellett visszajönnie értem, ami miatt amúgy is ideges volt, éppen akkor ért oda, és megragadta a karomat, hogy menjünk. „Maga a gyerek hozzátartozója?” – kérdezte az ember. „Igen. Miért? Mit csinált?” – kérdezte anyám, nem titkolva, hogy rögtön rosszra gondol velem kapcsolatban, és hát nem is tévedett, ötször vettem egy helyett a kóstolóból, gondoltam, most kifizettetik vele, vagy kitiltanak minket, esetleg felrakják a képemet valami szégyenfalra, elrettentés céljából, hogy ez a szörnyeteg ette el mások elől a promóciós joghurtot. Mindenre fel voltam készülve, csak arra nem, ami történt. A pali ugyanis elővett egy névjegykártyát, és átadta anyámnak. „Gondolt már arra, hogy reklámforgatásra vigye a gyereket?” kérdezte. Kiderült, hogy a tag nemcsak egy random vásárló, vagy biztonsági ember volt, hanem a joghurtoscég egyik fejese, aki pont akkor ellenőrizte a marketingjük hatékonyságát, amikor én ingyen felkajáltam a pultjukat. És pont akkor kerestek új joghurtkölyköt, mert az előző felnőtt, és helyettesíteni kellett. Mivel a fejes szerint olyan karakterre gondoltak, mint én vagyok, behívtak egy castingra, anyám meg úgy gondolta, miért ne. Csakhogy a melójával ütközött az időpont, szóval végül nem mentünk el, felhívtuk őket, és lemondtuk. Viszont annyira meg akartak nézni, hogy adtak egy másik időpontot, amire már elmentünk, és csináltak pár próbafelvételt arról, ahogy joghurtot eszem, közben mindenféle fejet kellett vágnom, attól függően, hogy mit mondtak. Most nagyon ízlik. Most nevetsz. Most elveszik tőled, amiért először mérges vagy, aztán megenyhülsz és elmosolyodsz. Ilyeneket kellett csinálnom. Én azért leginkább a joghurtevés részét bírtam a legjobban. Lehetett választani, és nekik még volt meggyes-málnás, én azt kértem, úgyhogy elvoltam, észre sem vettem, hogy melózom. Végül pár felvétel után, amikben különböző szituációkat kellett előadnom, befejeztük a castingot, és azt mondták, majd értesítenek. Két hét múlva csörgött a telefon. Ezerhatszáz tízéves közül én lettem az új joghurtkölyök.

Összeráncolt szemöldökkel néztem a sorokat, aztán újra és újra elolvastam, többször egymás után. Próbáltam nem pánikba esni, és úgy gondolni erre, mint ami csak egy nyers kézirat, formálható, javítható, húzható vagy bővíthető, és nem pedig az idei év legjobban várt kiadványa, ami egyelőre annyit váltott ki belőlem, hogy megkívántam a joghurtot.

– Huh – pislogtam nagyokat, aztán nyújtózkodva előrehajoltam az asztalomon lévő kerek fém tolltartóig, és kivettem belőle egy piros filcet, majd, mivel papír alapon volt nálam a szöveg, a klasszikus módon kezdtem szerkeszteni, karikázva, kihúzva, a lap szélére írva megjegyzést, vagy csak simán kérdőjeleket téve a kérdéses helyekre. Amikor végeztem, Hajni az egérre kattintva félrenézett a gépéből.

– Na milyen? – érdeklődött, mire csak felmutattam a szinte piros krikszkrakszokból álló lapot. – Hmm. Nézzük a jó oldalát. Ha rossz író is… Legalább nagyon dögös – mondta.

– Azzal nem sokra megyünk.

– Ó, dehogynem – felelte. – Azzal lehet a legtöbbre menni. Tudom, mert én nem vagyok az, és látod, nem is tartok sehol – jelentette ki. – Rendelünk kaját?

– Persze, de… Előbb fejezd be nyugodtan a munkát – mutattam a monitorja hátuljára.

– Ja ez? – kérdezte. – Nem, csak videókat nézegettem – vonta meg a vállát.

– Nincs neked határidőd A szerelem utolsó óráiból? – érdeklődtem visszatartott mosollyal.

– De, de ilyen címmel minek rohanjak? Előre lehet tudni, hogy lőttek nekik – legyintett. – Lehangol.

– Tudod, szoktad mondani, hogy van egy olyan érzésed, hogy szerinted Viktor nem kedvel téged.

– Igen.

– Lehet, hogy az ilyenek miatt.

– Gondolod? – vigyorgott.

– Csak egy tipp – mosolyodtam el. – Na, mit együnk? – hajoltam előre.

– Mondom, mi a választék – kattintott rá az egérre, és a monitorjára nézett. – Megnézted amúgy a videókat, amiket küldtem?

– Nem még… – feleltem kínosan. – De meg fogom! – ígértem meg. Ismét.

Pontosan fél egykor, mint mindennap, megérkezett futár Marci, akit egyébként csak mi hívunk így a kiadóban, mert korábban dolgozott nálunk egy másik Marci, ő grafikus volt, és ez némi keveredést okozott, mert minden beszélgetésnél, amikor valamelyikük szóba került, valaki tuti közbeszólt, hogy „melyik Marci?”, amire kétfajta válasz létezett: a grafikus, vagy a futár. Úgyhogy mindkettejük neve elé került egy jelző, aztán amikor grafikus Marci kilépett, és csak futár Marci maradt a hétköznapjainkban, már túl régóta hívtuk így ahhoz, hogy simán csak Marci legyen, úgyhogy rajta ragadt a futár Marci becenév.

Az ajtón belépve rutinosan ment körbe a kiadóban, és az asztaloknál megállva kirakta a futártáskájából a rendelt ebédeket.

– Carbonara tészta Larának – tette le elé.

– Tonhalas cézár saláta Briginek – ment tovább, folyamatosan kiosztva az ételeket.

– Viktornak pad thai – kopogtatott be az üvegajtón, majd beadta a főnöknek, és már ment is tovább.

– Egy csokis muffin Hajninak – állt meg mellettünk.

– Mi? – kérdezte meglepve. – Itt valami tévedés lesz, én paradicsomos rukkolasalátát rendeltem.

– Tényleg?

– Igen. Nézd, itt van – hívta oda maga mellé, és megmutatta a gépén. Futár Marci elgondolkodva nézett a monitorra, és bólintott.

– Bocs, ez valami tévedés lesz, visszaviszem, és kihozom egy külön fuvarral. Kábé ötven perc – vette vissza a muffint.

– Ötven perc? – grimaszolt Hajni. – Hagyd, jó lesz ez – legyintett a sütiért nyúlva.

– Tuti? – kérdezte a futár.

– Persze.

– Jó, mert nem gond kics… – próbálkozott tovább, de Hajni félbeszakította.

– Már mindegy – bontotta ki a celofánból, és beleharapott. – Látod? – vonta meg a vállát.

– Ööö. Oké – felelte a srác, majd felém fordult. – Pestós szendvics Izának – tette le elém.

– Köszi – mosolyogtam rá.

– Bármikor – mondta. – Este randi? – kérdezte.

– Á-á. Sajna ma sem – ingattam a fejem mosolyogva.

– Nem?

– Nem.

– Na majd egyszer – kacsintott magabiztosan.

– Nem hinném – szóltam őszintén.

– A remény hal meg utoljára – indult meg hátrálva, miközben nekiütközött egy íróasztal sarkának, ami hangos nyikorgással tolódott félre, mire mindenki odanézett. – Jól vagyok – intett körbe. – Minden oké – hajolt le, és összeszedte a levert tollakat, aztán a futártáskáját a hátára véve kiment.

– Mióta ostromol téged ez a srác? – kérdezte Hajni.

– Úgy egy éve – feleltem, kibontva a szendvicsemet.

– Kitartó – nézett elismerően.

– Á, nem gondolja komolyan, poénkodik. Ez egy ilyen dolog lett nála.

– Attól még cuki.

– És fiatal – tettem hozzá.

– Mennyi idős?

– Nem tudom, tizenkilenc? – töprengtem.

– Úristen, tényleg, a tizenkilencet már fiatalnak mondjuk. Mikor szaladt el így az idő? Biztos amíg itt rohadtam az irodában – grimaszolt, majd egy újabbat harapott a muffinba. – Mmm, basszus, ez de jó – nézegette meg a kezében forgatva. – Eredetileg fogyózom, de mindegy – magyarázta evés közben.

– Visszaküldhetted volna – jegyeztem meg.

– Tudom, de arra gondoltam, hogy mi van, ha az univerzum küldte jelzésként, hogy egyem meg?

– Vagy csak egy tévedés történt a csomagolásnál – mondtam.

– Nem, nem, ez az univerzum lesz – erősködött. – És ki vagyok én, hogy ellenkezzek? – kérdezte.

– Igazad van. Az univerzummal nem kéne – tartottam vissza a nevetésemet.

– Mondom én – helyeselt egy „na ugye” nézéssel, aztán a mutatóujjával rányomkodva a celofánban ragadt morzsákra, összeszedte azokat is. – Szerintem csörög a telefonod – mondta, mire kizökkenve a gondolataimból körbefordultam, és a székemen lógó laptoptáskámból kivettem a telefonomat. Szám nélküli hívás volt.

– Igen? – vettem fel.

– Azon gondolkodtam… – vágott a közepébe valaki, minden bevezetés vagy előzmény nélkül.

– Ki az? – kérdeztem furán.

– Ki, ki? – kérdezett vissza szórakozottan. – Csé.

– Jaa – esett le, hogy Csanád az, akivel a jelek szerint voltam már olyan bizalmi kapcsolatban, hogy nekem nemes egyszerűséggel csak „Csé” lett. – Szia, Csanád – szóltam, mire a név hallatán Hajni nem zavartatva magát kissé félregurult a székével a számítógépe takarásából, és az asztalára könyökölve kíváncsian figyelt, miközben a közelben ülő kollégáim is feltűnően egyszerre hagyták abba a munkájukat, és kezdtek el tollakat keresgélni, vagy éppen rendezgettek össze már összerendezgetett papírkötegeket.

– Viktor mondta, hogy ugye téged keresselek mindennel a könyv miatt…

– Igen – bólogattam, miközben átrakva a bal fülemre a telefont, elfordultam a másik irányba, megpróbálva lerázni a hallgatózókat. – Ez így van. Nekem szólj minden miatt.

– Oké. Szóval gondolkodtam a könyvön útközben a forgatás felé.

– Igen?

– És beugrott, hogy milyen jó lenne, ha sima fejezetszámok helyett nálam minden fejezetnek a karrierem egy-egy állomása lenne a címe. Amiről szól az a rész.

– Ühüm – bólogattam. – Lehet így, persze.

– Király. Az elsőnek, ami nálad van, azt találtam ki, hogy „A joghurtkölyök” – mondta, mire fogva egy tollat ráírtam a papír tetejére.

– Joghurtkölyök – jegyeztem fel. – Rendben – helyeseltem.

– Vagy legyen yoghurt kiddo? – gondolkodott.

– Nem, semmiképp, ha lehet, mellőzzük az angol kifejezéseket, ráadásul a kiddo szleng, nem mindenkinek egyértelmű a jelentése. Maradjunk a kölyöknél – tanácsoltam.

– Jól van – felelte. – Akkor joghurtkölyök – hagyta annyiban, én pedig, ha már úgyis beszéltünk, megragadtam az alkalmat, és rátértem a fejezetre.

– Viszont jó is, hogy hívsz, Csanád, elolvastam a kapott részletet – kezdtem.

– Jó, mi? – szólt közbe. Rögtön kihallottam a hangjából azt a hamisítatlan, sziklaszilárd magabiztosságot, ami minden elsőkönyves íróra jellemző, amikor még egyszerűen fel sem merül bennük, hogy nem úgy tökéletes a munkájuk, ahogy van. Ilyen eszükbe sem jut, egészen addig, amíg valaki meg nem mondja nekik az ellenkezőjét. Ez a valaki pedig mindig a szerkesztő.

– Igggen – emeltem fel a pirossal széthúzott oldalt. – Csupán egy-két észrevételem lenne, de ezt majd khm… Megbeszéljük – finomkodtam, mire Hajni széttárt karral nézett rám. Egy „Tudom, mit csinálok” legyintéssel reagáltam, aztán visszanéztem rá, és átgondolva a dolgot hozzámutattam, hogy „nagyjából”, majd átrakva a másik fülemre a telefont, folytattam. – Várom a fejezet többi részét – mondtam. – Tudod, szerdára meg kell lennie…

– Jó, holnap nekiugrok, és megtolom kicsit.

– Rendben, én meg addig összeírom, és átküldöm üzenetben, hogy mire figyelj egy kicsit jobban.

– Kell valamire figyelnem? – kérdezte meglepetten.

– Mmm – néztem rá a lapra. – Néhány apróságra. Nüánsznyi – füllentettem, amire Hajni ismét értetlenül rázta meg a fejét. – Hagyj – suttogtam legyező mozdulattal.

– Mi? – kérdezte Csanád a telefonba.

– Nem… Ezt nem neked mondtam. Szóval átküldök pár észrevételt. Megadnád a számod?

– Ez az, amiről hívlak.

– Nem látom, rejtett.

– Ja igen, persze – jutott eszébe. – Dobtam. Átment? – kérdezte, miközben már meg is érkezett az üzenet a telefonszámmal.

– Igen, köszi, mentem – feleltem, miközben hallottam, hogy valaki szólt Csanádnak.

– Egy perc, a szerkesztőcsajommal dumálok – mondta, de úgy, hogy nem fogta le a telefont, így én is hallottam, majd ismét hozzám intézte a szavait. – Mennem kell a sminkbe. Estig nem leszek elérhető, mert forgatok, de üzenj, ha van valami. Nem szoktam válaszolni, de megkapom.

– Oké.

– És légyszi a számommal bizalmasan, jó?

– Természetesen – ígértem meg egy „ez evidens” hangsúllyal.

– Kösz. Így is havonta kell kábé változtatnom, valahogy mindig megtudják, agybajt kapok tőle.

– Gondolom – feleltem, megpróbálva átérezni a híres színészélet és a folyamatos ostromlás okozta nehézségeket, aztán végül csak hozzátettem, hogy nálam biztonságban van a száma. Csanád, vagy ahogy magára hivatkozik, Csé, lerakta a telefont, én pedig sóhajtva néztem magam elé, majd kihúzva a széket felálltam.

– Hová mész? – érdeklődött Hajni.

– Levegőzöm egyet, ki kell szellőztetnem a fejem – mondtam, felkapva a széktámlámról a kabátomat.

– Jó ötlet, jövök én is – állt fel Hajni is, félbehagyva a valójában el sem kezdett munkáját.

– Megvagy? – kérdeztem.

– Igen – felelte a dzsekijét felvéve, és elindultunk az ajtó felé, aztán hirtelen megtorpantam, és némi töprengés után visszaléptem egyet, majd az asztalomhoz nyúlva felkaptam róla a telefonomat, és „biztos, ami biztos”, a kabátzsebembe rejtettem.

Úgy negyedórával később, amikor visszaérve a kiadóba áthaladtunk az asztalok között, azt vettük észre, hogy az egyik grafikuslány, Noémi körül vagy öten gyűltek össze, és mindannyian árgus szemmel, valamibe teljesen bemerülve bámulják a monitort.

– Mit néztek? – érdeklődtem.

– Beraktuk A római csavargót – felelték egyszerre, le sem véve a szemüket a videóról, mire Hajnival mindketten megálltunk a tömörülés mögött, és belenéztünk a filmbe, ahol éppen az a rész volt, amiben Csanád bakancsban, farmerban, ázott fehér pólóban, és vizes tincsekben lógó, állig érő hajjal sétál az eső utáni, pocsolyákkal tarkított római utcán, egy gitártokkal a kezében. Ennél a felvételnél fotózhatták a film plakátját is, mert pont így nézett ki rajta Csanád, ami egészen sokat tett hozzá ahhoz, hogy akkora nézőszámot produkált a film. Konkrétan elözönlötték a mozikat a lányok, akik akár háromszor-négyszer is megnézték anno a filmet nagyvásznon.

– Ez a kedvenc jelenetem – közölte Hajni a képernyőre meredve. – Meg a végén a híres monológja, mielőtt meghal – tette hozzá, mire ketten is szisszenve néztek hátra ránk.

– Ccc. Ne már – reagáltak a spoilerre, amiért Hajni egy „bocsánat” intéssel kért elnézést, aztán a szája elé téve a kezét felém suttogva hozzátette, hogy miért nem nézték meg ennyi év alatt, ha annyira nem akarják előre tudni a végét.

Viktor a kabátját fogva kilépett az irodájából, és a kijárat felé indult, de a tömörülést észrevéve megállt, és kérdőn nézett felénk.

– Mit történik? – sétált oda hozzánk, mire Noémi lerakta a videót, és egy új ablakban megnyitott egy borítót.

– Színárnyalatról szavazunk – kamuzta szemrebbenés nélkül, mire Viktor összefont karral állt meg mögöttünk, a grafikuslány pedig ide-oda kattintgatott egy világoskék és világoszöld változat között, amire mind elkezdtünk szavazni.

– Zöld.

– Zöld.

– Kék.

– Zöld…

– Szerintem is a zöld – értett egyet Viktor. – Úgyhogy ez megvan, tovább tudjátok nézni a filmet – tette hozzá, az eszközsoron lévő A római csavargó ikonra bökve, mire mindannyian elnevettük magunkat.

– Csak gondoltuk, ha már szerzőnk lett Király Csanád… – magyarázták a lányok. – Nem árt ismernünk a munkásságát.

– Hogyne. Főleg nektek – mutatott körbe köztük. – Akik nem is dolgoznak a könyvén – helyeselt cinikusan, aztán körbenézve észrevette, hogy mindegyik monitoron valami Csanáddal kapcsolatos dolog van megnyitva. – Ha mindenhol csak feleekkora őrületet vált ki a dolog… – gondolkodott kiadóvezetői aggyal, aztán be sem fejezve a mondatot, elégedetten bólintott egyet, majd felém fordulva megkérdezte, hogy belenéztem-e a szövegbe.

– Igen, már dolgozom rajta – mondtam.

– Jó. Rajtad a világ szeme, Iza – mutatott rám úgy, mint aki halálosan komolyan gondolja, miközben Viktor asszisztense lépett be a teakonyhából, és meglátva a csoportosulást, mérgesen rázta meg a fejét.

– Elkezdtétek nélkülem??? Mondtam, hogy várjatok meg! – kiáltotta, majd észrevette, hogy Viktor is ott van, amire azonnal exkuzálta magát. – Mármint a borítóválasztással – tette hozzá.

– Hagyd, tudja, hogy A római csavargót nézzük – felelték egyszerre.

– Ó – értette meg. – Akkor jó. Itt vagyok, mehet. De elölről! – furakodott át az asztalok között, és egy széket odahúzva a többiek mellé, izgatottan a térdére könyökölt, és az újbóli elindítást követően mindenki a monitorra szegezte a tekintetét. A következő pillanatban felcsendült a film jellegzetes, kissé mélabús zongoradallama, ami alatt a Trevi-kutat mutató felvételen megjelent A római csavargó felirat, majd amikor egy áttűnéssel átváltott a kép az alvó Csanád közeli arcára, az összetömörült szerkesztőség egy emberként sikoltott fel, és tapsolta meg a belépőt.

– Te jóságos ég – dörzsölte meg a halántékát Viktor. – Mikor is érkezik Dávid? – nézett rám kérdőn.

– Szerda éjjel.

– Ha beszélsz vele, add át neki, hogy igyekezzen, mert hiányzik! – jegyezte meg a szemét meresztgetve.

– Rendben – ígértem meg nevetve, aztán amikor ismét felhangzott a taps (ezúttal annak szólt az ováció, hogy Csanád a filmben felállt az ágyról), Viktor egy hanyag legyintéssel felvette a kabátját, és otthagyva a teljes szerkesztőséget Római csavargót nézni, kiment az ajtón.

A többiekkel ellentétben én nem tudtam nyugodtan belemerülni a filmbe, mert éppenséggel dolgom volt a főszereplő memoárjával, úgyhogy az asztalomhoz visszaérve listába szedtem a gondolataimat és megjegyzéseimet Csanád első fejezetével kapcsolatban, amit megírtam és átküldtem neki. Mire végeztem, a teljes kiadót szipogás és trombitáló orrfújás hangja zengte be. Odanéztem a monitor előtt ücsörgő munkatársaimra, akik már nem sikongattak, tapsoltak, vagy hujjogtak, hanem néma csendben valamennyien piros, könnyáztatta szemmel siratták a római csavargót. Véget ért a film.

Hazaérve két bevásárlótáskát és a laptoptáskámat cipelve ügyeskedtem be a kulcsomat a zárba, majd elfordítva vállal belöktem az ajtót, és beestem a lakásba. A konyhába lépve lepakoltam a pultra a telepakolt bevásárlótáskákat, miközben megpillantottam valamit, ami egy hatalmas szem részlete volt.