A nevem Senki

Bedő Éva

A nevem Senki

Bedő Éva

Copyright © 2026 Bedő Éva

Minden jog fenntartva.

1. fejezet – A buli

A lakás a város egyik legszebb kerületében volt, egy régi, magas mennyezetű épület harmadik emeletén, ahonnan az erkélyről még a folyó fényei is látszottak. Bent meleg, borostyánszínű fény úszott a levegőben, a zene halkan szólt – valami lassú, jazzes szám –, és a poharak csilingelése összefolyt a nevetéssel.

Kinga a szoba közepén állt, kezében egy pohár vörösborral, és nevetett valamin, amit Réka mondott.

– Esküszöm, ha még egyszer azt mondja nekem, hogy „de kedves kis mosolyod van”, pofán vágom – mondta Réka, és forgatta a szemét.

– Ne merd – nevetett Kinga. – Ő fizeti a legtöbbet.

– Épp ezért – vágta rá Zsófi halkan, aki mellettük állt, és láthatóan még nem szokta meg ezt a világot. Az ujjai idegesen babráltak a pohár szárával.

Kinga rápillantott, és egy pillanatra elkomolyodott az arca – csak egy pillanatra –, aztán megint visszatért belé a könnyedség.

– Nyugi – mondta halkan Zsófinak. – Csak mosolyogj, beszélgess, koccints velük. Nem kell semmi, amit nem akarsz.

– Könnyű ezt mondani – suttogta Zsófi.

– Tudom – Kinga megszorította a karját. – De hidd el, egy idő után belejössz.

Anna a szoba szélén állt, egy pohár pezsgővel a kezében, amit alig kortyolt. A tekintete végig Kingán volt, ahogy az ide-oda mozgott a teremben, mint aki teljesen otthon van ebben a világban – nevetett, hajába túrt, félrebillentette a fejét, amikor valaki mondott neki valamit, mintha az lenne a legérdekesebb dolog a világon.

Egy idősebb férfi – jól szabott zakóban, ősz halántékkal – lépett oda hozzá.

– Kinga, ugye? – kérdezte, és a hangja mélyen, magabiztosan csengett.

– Igen – Kinga elmosolyodott, és kicsit oldalra billentette a fejét. – És ön?

– László. Hallottam magáról a múltkor Andrástól.

– Csak jókat remélem – Kinga kacsintott, és belekortyolt a borába.

– Csak jókat – nevetett a férfi. – Bár azt mondta, hogy magával nehéz lépést tartani.

– Attól függ, milyen táncról van szó – Kinga hangja játékos volt, könnyed, mint mindig, de a szeme közben gyorsan végigpásztázta a termet, mintha felmérné, ki van még ott, kivel kell még beszélnie, kinek kell még adnia valamit a figyelméből.

Anna ezt a pillantást ismerte már. Tudta, hogy ez azt jelenti: Kinga dolgozik.

❧

László keze könnyedén Kinga dereka köré fonódott, ahogy beljebb léptek a csendesebb szobába. Az ajtó halkan csukódott be mögöttük, és a buli zaja egy pillanat alatt tompa moraj lett csak, mint valami távoli tenger.

– Gyönyörű vagy ebben a ruhában – mondta a férfi, és az ujjai végigsiklottak Kinga vállán, ahol a vékony pánt húzódott.

– Köszönöm – Kinga hangja lágy volt, gyakorlott.

*Ez csak egy szoba*, gondolta. *Csak négy fal, egy ajtó, ami majd kinyílik. Semmi több.*

László közelebb hajolt, az illata – drága kölni, bőr és whisky keveréke – körbelengte. A férfi keze felemelkedett, végigsimított az arcán, a járomcsontja mentén.

Valahol mélyen, egy régi, gyerekkori szoba emléke suhant át Kingán – egy hang, ami azt kiabálta, hogy *minden nő kurva* –, de ő nem engedte, hogy megálljon nála. Volt egy trükkje erre. Egy pont a plafonon, amit ki lehetett választani, és onnantól nem is igazán ő volt ott. Csak a teste. A teste tudta a dolgát, a mosolyt, a mozdulatokat, azt, hogyan kell úgy nézni valakire, mintha érdekelné.

– Milyen puha a bőröd – suttogta a férfi.

*Persze hogy puha*, gondolta Kinga, és a hangja meg sem rezdült kívülről. *Ezt fizetik meg.*

A keze a férfi mellkasára csúszott, ahogy azt már annyiszor csinálta. Ismerte ezt a táncot kívülről-belülről – tudta, mikor kell nevetni, mikor kell egy lépést hátrálni, hogy a másik közelebb jöjjön. Ez volt az egyetlen dolog, amit igazán jól csinált: eltűnni saját magából, miközben a teste ott maradt, és játszotta a szerepét.

– Ráérünk – mondta, és a hangjában volt valami játékosság, amit már rég nem érzett, csak előadott.

László halkan felnevetett, a homlokát Kinga homlokához érintette egy pillanatra. Kinga hagyta. Ilyenkor mindig arra gondolt, hogy ez is csak egy újabb éjszaka, ami reggelre elmúlik, mint a többi – és holnap megint ő lesz az, aki nevet, aki könnyed, aki senkinek sem mutatja meg, mi van legbelül.

*Csak ki kell bírni*, gondolta. *Ahogy mindig.*

Aztán a szoba ajtaja becsukódott a történet elől.

❧

Fél óra múlva Anna észrevette, hogy Kinga eltűnt.

Nem volt szokatlan – ezeken a bulikon mindig eltűntek párok, hármasban, néha csak beszélgetni egy csendesebb sarokba, néha másért. De valami miatt Anna gyomra összeszorult.

Odalépett Zsófihoz.

– Láttad Kingát?

Zsófi megrázta a fejét.

– Vele volt az a László nevű pasas, aztán… nem tudom. Lehet, hogy kiment levegőzni.

Anna körülnézett a teremben, aztán a folyosóra nyíló ajtók felé pillantott. Az egyik zárva volt.

Nem szólt semmit, csak várt.

Tíz perc múlva Kinga kilépett az egyik szoba ajtaján. A haja kicsit zilált volt, de az arca nyugodt, sőt mosolygós.

Anna odament hozzá.

– Minden rendben? – kérdezte halkan, csak neki szólóan.

– Persze – Kinga megigazította a haját, és elmosolyodott. – Miért ne lenne?

– Jól fizetett?

Kinga bólintott, és a keze ökölbe szorult a pénz körül, amit a zsebébe csúsztatott.

– Igen. Rendesen.

Anna nem kérdezett többet, csak bólintott, bár a szeme továbbra is aggódva pásztázta Kinga arcát.

Kinga fogott egy új pohár bort a pultról, és egy hajtásra megitta a felét.

– Ne aggódj annyit, Anna – mondta, és megveregette a barátnője karját. – Én tudom, mit csinálok.

❧

Az éjszaka lassan mélyült. A zene hangosabb lett, a nevetés durvább, a poharak gyorsabban ürültek ki. Kinga újra eltűnt – ezúttal egy másik férfival, egy fiatalabbal, akinek a szeme már üveges volt az italtól.

Ez alkalommal tovább tartott.

Anna a folyosón állt, karba tett kézzel, és próbálta nem nézni az óráját minden két percben. Réka odalépett mellé.

– Mi van veled? Olyan vagy, mint egy őrszem.

– Csak várom Kingát.

Réka vállat vont.

– Nem lesz baja. Kinga tudja, hogy kell csinálni.

Anna nem válaszolt. A tekintete a zárt ajtóra szegeződött.

Amikor Kinga végre kilépett, valami megváltozott az arcán. Nem volt látható sérülés, de a mosolya kicsit fáradtabb volt, a szeme kicsit üresebb.

Anna odalépett hozzá, és most már nem bírta ki, hogy meg ne fogja a karját.

– Kinga. Figyelj rám. Vigyázz magadra, jó? Rossz érzésem van ma este.

Kinga ránézett, és egy pillanatra – csak egy pillanatra – mintha meglátszott volna rajta valami fáradtság, valami mélyebb súly. Aztán elmosolyodott, és legyintett.

– Ugyan, Anna. Túl sokat aggódsz. Minden rendben.

– Kinga…

– Tényleg. Ne csináld ezt.

Kinga megfordult, és visszament a terembe, ahol a zene most már hangosabban szólt, és a férfiak hangosabban nevettek – az a fajta nevetés, ami akkor jön elő, amikor már túl sok pohár fogyott el, és a gátlások lassan felszívódnak az alkohollal együtt.

Anna ott maradt a folyosón, és nézte, ahogy Kinga visszaolvad a tömegbe – ahogy megint mosolyog, megint könnyed, megint az a lány, akit mindenki szeret ezeken az estéken.

De valami a levegőben most már másképp érződött. Sűrűbb volt. Nehezebb.

Anna nem tudta, miért, de az órájára pillantott, és elhatározta magában: ha Kinga még egyszer eltűnik, ő utána megy.

2. fejezet – Második eltűnés

A buli tovább élte a maga éjszakai életét. Az óra elmúlt már éjfél, és azok, akik korábban még finoman koccintottak, most már teli szájjal nevettek, hangosabban beszéltek, mint kellett volna, és a whiskys poharak gyorsabban ürültek, mint korábban a boros kelyhek.

Kinga visszatért a társaságba, arcán ugyanaz a könnyed mosoly, mint mindig. Leült egy pillanatra a kanapéra Réka és Zsófi mellé, és belekortyolt egy új pohár borba.

– Na, hogy van a mi Lászlónk? – kérdezte Réka, és a szemöldökét felvonta.

– Ahogy mindig – vont vállat Kinga, és nem nézett rá.

– Jól fizetett legalább? – kérdezte Zsófi halkan, még mindig kicsit idegenül ebben a világban.

– Jól – Kinga bólintott, és a tekintete elkalandozott a szoba felé, mintha máris tovább akarna lépni, mintha az előbbi jelenet már egy másik életben történt volna.

Anna a bárpultnál állt, és onnan figyelte őket. Nem szólt bele a beszélgetésbe, csak nézte, ahogy Kinga arca lassan visszaáll a szokásos, mindenki felé sugárzó mosolyba – az a fajta mosoly, amiről Anna már régen tudta, hogy nem az igazi.

❧

Fél óra sem telt el, amikor egy másik férfi lépett oda Kingához. Fiatalabb volt, mint László, talán harmincas évei elején járt, és a mozdulatai már nem voltak annyira kimértek – az ital kezdte megoldani a nyelvét is, a testtartását is.

– Szia – mondta, és egyenesen Kinga mellé ült, kicsit túl közel. – Nem is beszéltünk még.

– Nem hát – Kinga elmosolyodott, bár valami a szeme sarkában megrezdült. – Mi a neved?

– Tamás – a férfi elvigyorodott, és a poharát felemelte, mintha köszöntőt mondana. – És te vagy a leghíresebb lány itt ma este, azt hallottam.

– Túloznak – Kinga nevetett, könnyedén, gyakorlottan.

– Nem hinném – Tamás közelebb hajolt, és a hangja lehalkult. – Van kedved beszélgetni valahol csendesebb helyen?

Kinga egy pillanatra Annára pillantott a szoba túlsó végéből. Anna nem nézett vissza – éppen Zsófival beszélt –, de valami miatt Kinga tétovázott egy másodpercig.

Aztán bólintott, és felállt.

– Persze – mondta Tamásnak. – Miért ne.

❧

Amikor Anna felnézett, és látta, hogy Kinga megint eltűnik – ezúttal Tamással, aki felé indult a folyosó vége felé –, valami összeszorult benne.

– Megint? – mormolta maga elé.

Réka, aki mellette ült, meghallotta.

– Mi van?

– Semmi – Anna megrázta a fejét, és az órájára pillantott. Éjfél után egy óra volt.

– Ne izgulj annyira Kinga miatt – mondta Réka, és könnyedén legyintett, bár a hangjában volt valami fáradtság is, mintha ezt már sokszor elmondta volna. – Ő tudja, mit csinál. Nem most kezdte.

– Tudom – Anna a poharát forgatta a kezében. – De ez a Tamás… nem tetszik nekem. Túl gyorsan iszik.

Réka vállat vont.

– Mind ilyenek éjfél után.

Anna nem válaszolt. A tekintete a folyosó felé fordult, ahol Kinga és Tamás eltűntek egy ajtó mögött.

❧

Telt az idő. Öt perc, tíz perc, húsz.

Anna egyre gyakrabban nézett az órájára. A zene most már hangosabban szólt, valaki felkapcsolta a színes fényeket is, és a szoba közepén páran táncolni kezdtek – ügyetlenül, nevetve, támolyogva.

Zsófi odalépett Annához.

– Te nem táncolsz?

– Nem – Anna a fejét rázta. – Kingát várom.

– Már megint eltűnt? – Zsófi arcán aggodalom suhant át. – Ezzel a Tamással?

– Igen.

Zsófi elhallgatott egy pillanatra, aztán halkabban folytatta:

– Tudod, ez a Tamás… hallottam róla valamit korábban. Hogy szokott durvulni, ha sokat iszik.

Anna gyomra összerándult.

– Miféle durvulni?

– Nem tudom pontosan. Csak annyit hallottam, hogy egyszer valaki panaszkodott rá. – Zsófi vállat vont, mintha maga sem tudná, mennyire fontos ez. – De lehet, hogy csak pletyka.

Anna nem szólt semmit, csak a folyosó felé nézett megint. A húsz percből lassan huszonöt lett.

❧

Amikor végre kinyílt az ajtó, és Kinga kilépett, Anna megkönnyebbülten sóhajtott fel – de csak egy pillanatra.

Kinga haja kócosabb volt, mint korábban, a sminkje kicsit elkenődött a szeme alatt, és bár mosolygott, ahogy mindig, a mosoly most valahogy fáradtabbnak, erőltetettebbnek tűnt. A ruhája egyik pántja lecsúszott a válláról, és ő gépiesen visszaigazította, mintha ez már megszokott mozdulat lenne.

Anna azonnal odament hozzá.

– Kinga. Jól vagy?

– Persze – Kinga hangja kicsit rekedtes volt. Elmosolyodott, de a szeme nem mosolygott vele. – Miért kérdezed folyton?

– Mert aggódom – Anna hangja most keményebb volt, mint korábban. – Ez a Tamás… durva volt veled?

– Nem – Kinga túl gyorsan válaszolt, és elfordította a fejét. – Csak… sokat ivott. Kicsit esetlen volt. Semmi több.

Anna nem hitte el teljesen, de nem erőltette tovább. Csak nézte, ahogy Kinga elindul a bárpult felé, és tölt magának egy újabb pohár bort, amit szinte azonnal fel is hajt.

– Kinga – szólt utána Anna. – Szerintem elég volt mára. Menjünk haza.

– Még nem – Kinga megrázta a fejét, és a haját hátrasimította. – Még korán van.

– Korán? – Anna hitetlenkedve nézett rá. – Kinga, majdnem kettő óra van.

– Jól vagyok, Anna. – Kinga hangja most már türelmetlen volt. – Kérlek, ne aggódj annyit. Ismersz. Mindig kibírom.

Ezzel megfordult, és visszaindult a társaság felé, ahol valaki hangosan nevetett valamin, és a zene ütemére tapsoltak.

Anna ott maradt a bárpultnál, és nézte, ahogy Kinga újra belesimul a tömegbe – de most már másképp figyelte. Most már nem csak aggódott. Most már félt.

A szeme sarkából észrevette, hogy Tamás is visszatért a társaságba, és leült egy csoport férfi közé, akik hangosan nevettek valamin, amit ő mondott. Az arcán volt valami elégedettség, ami Annának egyáltalán nem tetszett.

*Ma este nem lesz jó vége*, gondolta Anna, és önkéntelenül összeszorította a poharat a kezében. *Valami nagyon nem stimmel.*

3. fejezet – A rossz éjszaka

A zene még mindig szólt, de Anna már nem hallotta igazán. A tekintete a folyosó felé fordult, ahol Kinga egy órája eltűnt – ezúttal nem is Tamással, hanem egy másik férfival, akit Anna nem is ismert, csak annyit látott, hogy idősebb volt, testesebb, és a szeme már üveges volt az italtól, amikor Kinga keze után nyúlt.

Egy óra.

Anna eddig még sosem várt ilyen sokáig.

Réka már lefeküdt aludni az egyik hálószobában, Zsófi pedig hazament egy taxival – csak Anna maradt éber, a bárpultnál ülve, a poharát forgatva, amiben már régen elolvadt a jég.

A zene váltott, valami gyorsabb, hangosabb szám szólt most, és a szoba közepén még mindig táncoltak páran, támolyogva, nevetve. Senki sem figyelt Annára. Senki sem figyelt arra, hogy Kinga még mindig nem került elő.

Anna felállt.

A gyomra összeszorult, ahogy a folyosó felé indult. Az ajtók többsége csukva volt – az egyik mögül halk nevetés hallatszott, a másik mögül semmi. Kinga hangját nem hallotta sehol.

– Kinga? – szólt be halkan az egyik ajtón, de nem kapott választ.