Copyright © Diana Kassim, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Pócsi-Fodor Petra

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Kamaridisz-Kassim Diana

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-11-6

Anyukámnak…

ELSŐ FEJEZET

ÁPRILIS 13. PÉNTEK

Bőrig áztam. Csöpög a víz a hajamból, pedig alig pár perce indultam el otthonról. A hirtelen felhőszakadásnak még semmi jele nem volt, mikor kiléptem a kapun. Pedig pontosan ez a szó állt az időjárás-előrejelzés telefonos felületén, hogy felhőszakadás, csakhogy azt jóval későbbre ígérték. A csinos, homokszínű kiskabátomat vettem fel, melynek még kapucnija sincs. Mindegy, hiszen ettől semmi nem védett volna meg, mintha nyakon öntöttek volna egy vödör vízzel. Várok a fedett megállóban, egyik lábamról a másikra állok, toporgok, hátha kevésbé fázom az időközben feltámadt szélben. A talpam cuppog a cipőben, csuromvizes hajamból olykor elindul egy-egy kósza vízcsepp, lefelé az arcomon. Felesleges lenne törölgetni. Elnézek az úton jobbra, busznak semmi nyoma, csak a személyautók reflektorai világítják be a nedves aszfaltot. A szél eláll, én mégis didergek, talán csak az izgalomtól és nem a hidegtől, ezért összébb húzom magamon a vizes kabátot. Az út túloldalán álló épületeket nézem, éppen előttem egy kétszintes, rusztikus pub áll egymagában egy kockablokk és egy magas téglaház között, magányosan, oda nem illőn. Fehérre meszelt falai vakítanak a szürkületben, vonzzák a tekintetet. Megakad a szemem az ablakain. Meghitt, sárgás fény árad ki rajtuk, meleg és száraz lehet odabent. A homlokzaton fekete tábla hirdeti arany betűkkel: The Royal Oak.

A hatos busz megérkezik. Először egy nő száll le két gyerekkel. A kicsik előreszaladnak, színes gumicsizmájukban beleugranak az első pocsolyába. Egy idős úr lassan kecmereg le a járműről, majd kilép mögüle a férfi, akire közel tíz perce várok. A munkatársam arcán rosszfiús mosoly jelenik meg, az enyémet pedig forróság önti el.

Egy hete dolgozom az Oxford Robotics Institute-ban. Muszáj volt váltanom. A doktori után egy londoni cégnél helyezkedtem el, remek ajánlatnak tűnt akkor, hisz továbbképzéseket és előrelépési lehetőséget ígértek. Az elsőből ugyan akadt, az utóbbiból nem. A kinevezéseknél sosem gondoltak rám, csak akkor jutottam a kollégáim eszébe, amikor kihívással találták szemben magukat. A tavalyi év végén volt a mélypont, elfelejtettek meghívni a céges karácsonyi partira. Nem nagy dolog, nekem mégis ez volt az utolsó csepp a pohárban.

– Rettentően sajnálom, Amy, véletlen volt, azonnal küldöm a meghívót – szabadkozott az egyik munkatársam. Nem szóltam semmit. Januárban már állást kerestem, márciusban beadtam a felmondásomat.

Harry Fenton volt itt az első, aki az üdvözlésemre sietett. Egész nap körülöttem lézengett, mindenkinek bemutatott. Nagyon népszerű, előre köszönnek neki az intézetben, a váratlan ismeretség pedig tökéletes kezdésnek bizonyult az új helyen. Harry nem hagyott magamra az elkövetkező napokban sem, minden délben megjelent a laborom ajtajában, együtt mentünk ebédszünetre. Korábban mindig egyedül ettem. Amióta az eszemet tudom, voltam én és a többiek. Azonnal beleszerettem az új helyzetbe.

Harry álló gallérral, behúzott nyakkal lép le a buszról az esőbe, és siet be mellém az üvegtető alá.

– Régóta vársz? – kérdezi némi sajnálkozással.

– Nem, én is most érkeztem.

A karját nyújtja, belekapaszkodom. Körbenézünk, átfutunk a túloldalra, majd belépünk a pubba, valóban simogatóan meleg van, főleg a szeles buszmegálló után.

– Ide járunk munka után – mondja Harry, és leveszi vizes esőkabátját.

Első ránézésre nem tűnik szívtiprónak. Másodikra már van benne valami. Én pedig minél tovább figyelem, annál jobban hatalmába kerít a kisugárzása. Az átlagostól vékonyabb, részleteiben nézve mégsem tűnik gyengének. Néhány napja észrevettem, hogy a tekintetem feszes izmain, karakteres vállán, ívelt bicepszén felejtem, és olyankor elképzelem, milyen lenne, ha átölelne. Határozottan meg tudnám szokni az érzést. Harry szőke, rövid haja most tincsekben áll a víztől, huncut, kék szeme csillog. Féloldalasan mosolyog, ez különleges, egyedi sármot ad neki, úgy fest, mint egy vásott kisfiú, aki épp rosszban sántikál.

Magabiztosan lép be egy oldalsó terembe, követem. Meghitt, privát hangulat vár, még sincs elszigetelve a pub többi részétől. A bárpult épp szemben van, rálátni a helyiség nyitott ajtaján át. A férfi egyenesen egy masszív faasztalhoz megy a terem végében, hasonló stílusú, kényelmes, vörös kárpittal bevont padok tartoznak hozzá. Az asztalon néhány üres pohár, de úgy tűnik, őt nem zavarja. Talán ez lehet a kedvenc helye. Felakasztja a vizes kabátját, majd az enyémet is.

– Megbocsátasz egy pillanatra? Elmegyek mosdóba – mondom Harrynek.

– Persze, nyugodtan. A bárpult mellett fordulj el jobbra, rögtön az első ajtó.

Belépek a kis helyiségbe, a kabinokkal szemben egy teljes falat beborító, aranykeretes tükör. Egyenesen az első fülkébe megyek, kifelé nézem csak meg magam benne. Utálom a mosdókat. Miért gondolja bárki, hogy a nők minden pisilés mellé még szembesülni is akarnak magukkal? A kényszer hatalma, elé lépek. Napközben még hittem benne, hogy talán tetszem Harrynek, de elnézve magamat így, csuromvizesen, most elbizonytalanodom. Vannak nők, akiknek ez kifejezetten jól áll. Nekem miért nem? Rövid, szőkésbarna hajam a fejemre tapad a víztől, a szemfestékem elkenődött, mintha sírtam volna. Persze, vízálló, bosszankodom, és egy zsebkendővel megpróbálom leszedni a szempillaspirált, kevés sikerrel. Az alapozó is lejön, így most már a karikáim is látszanak. Feladom.

Sosem szerettem a külsőm. A hajam vékony szálú, jellegtelen. Próbáltam festeni, erősen töredezett tőle. Növesztettem is egy ideig, de minél hosszabb lett, annál jobban lehúzta a saját súlya, így még kevesebbnek tűnt.

– Neked a vagány, rövid frizurák állnak jól – közölte tapintatosan a fodrászom még Londonban. Az arcommal sem vagyok elégedett. Cicás tekintetet szeretnék, ami esetemben lehetetlen. Bármit csinálok, inkább tűnök csapzott kutyának. A szemem zöldeskék, az arcformám és az orrom hosszúkás, a szám vékony, a bőröm halottfehér. A szemem alatti mély árkok miatt állandóan úgy nézek ki, mint aki beteg.

Kilépek a mosdóból, a pincérnő épp elsétál előttem. Irigykedve nézek utána, hosszú, dús, szőke haja copfban összefogva, darázsderék, formás fenék, hatalmas keblek. Ha az ember egyszer odapillant, nehéz utána máshova néznie. A nő sietve tipeg a hátsó asztal felé, biztos az üres poharakért. Ringó mozgását tekintetek sokasága kíséri.

Megtorpanok, utánafordulok, majd az ajtófélfa mögül diszkréten a terembe kukucskálok, Harryt figyelem. A férfi elmélyülten bújja a telefonját. Felkapja ugyan a fejét, amikor a pincérlány az üres poharakért nyúl az asztalon, de csak a másodperc törtrészéig, majd újra a készüléket nyomkodja, a csinos nő hidegen hagyja. Ettől önkéntelenül elmosolyodom, visszasietek, becsúszok mellé a padra. Harry leteszi a telefont.

– Minek örülsz? – kérdezi.

– Tetszik a hely.

– Szeretjük, és nem csak azért, mert közel van. Családias. A konyhájuk is kiváló – teszi elém az étlapot. – Rendelj csak, amit szeretnél. A vendégem vagy.

Majdnem rávágom, hogy szükségtelen, de meggondolom magam. Inkább hagyom, hogy hölgyként kezeljen. Kérek egy adag csirkeszárnyat, ő kettőt rendel, és hozzá két cidert is.

– Szóval? Hogy töltöd a hétvégét? – kíváncsiskodik.

– Még nem döntöttem.

Egy hete sincs, hogy beköltöztem a bérelt lakásomba. Eddig sem kedvem, sem energiám nem volt berendezkedni. Ideje lenne kipakolni, persze csak ha nem lesz jobb dolgom. De Harry biztosan csak udvariasságból kérdezett rá a hétvégi terveimre, mert rögtön témát vált.

– Tetszett az első hét? – hozza fel.

– Minden percét imádtam – mondom lelkesedéssel.

– Majd megunod – legyint elnézően.

– Te meguntad?

– Fogalmazzunk úgy, hogy nem akarok örökre itt dolgozni.

– Mik a terveid? – kíváncsiskodom.

A pultoslány ekkor leteszi elénk a csirkeszárnyat, Harry elvesz egyet, majd hozzákezd.

– Van egy saját projektem. Egy beszélgető szoftvert fejlesztek. Abban bízom, ha elkészül, hoz majd annyit, hogy meg tudjak élni belőle.

– Hogy állsz vele?

– Szarul. De ha sikerül, Eve nagy durranás lesz. Persze nem holnap mondok fel, még nagyon az elején tartok. Az alfa-verziót tesztelem – vázolja fel.

– Eve?

– Egyelőre így hívom, a bibliai Eve, vagyis Éva után. De mindegy, hogy szólítom, mert nem áll szóba velem – közli lemondóan.

– Mármint nem működik?

– De, működik. Elindítom, látom, hogy fut a program, csak ha írok neki, nem válaszol.

– Szóval azt mondod, a csetprogram, amit írtál, nem beszél veled? – önkéntelenül elmosolyodom.

– Nagyon úgy fest – feleli a férfi kényszeredett grimasszal az arcán.

– Nem tudja, mit írjon?

– Inkább azt mondanám, hogy nem akar. Eve nem hagyományos szoftver, a válaszokhoz nem adatbázist használ, melyben egy algoritmus alapján keres, mint a ChatGPT, vagy egyéb nyelvi modellek. Tanul, és saját döntéseket is hoz. Többek közt arról is, hogy mikor és mit ír. Kizárólag etikai kérdésekben korlátoztam. Tudod, a legalapvetőbb dolgokban, amikben neked sem szabad részt venni, mint a terrorizmus, az emberiség elleni bűncselekmények, vagy a bombakészítés. Ilyenek.

– Érzelmi mesterséges intelligencia, mint a Replika? – Most már én is a tálba nyúlok egy csirkeszárnyért, közben kíváncsian hallgatom.

– Nem kifejezetten – lelkesedik fel Harry, és hosszú elemzésbe kezd. – Mindent próbáltam egyesíteni benne egy kicsit. Leginkább az AGI-k és a ChatGPT képességeit, de sok olyan eleme is van a programnak, melyek az érzelmi mesterséges intelligenciákra épülnek. Nagyon régóta dolgozom ezen. Egy igazi párbeszéd jellemzőit akarom megteremteni vele, szerintem ezek mind szükségesek ahhoz, hogy lemodellezzük az emberi kommunikációt. Elsősorban magát a fejlődést tartom fontosnak. Például mi egy hete még nem úgy beszélgettünk, mint most, és egy hét múlva is más lesz már a viszonyunk. Minden egyes mondat, ami elhangzik köztünk, egy pluszinformáció, ami változtat a további társalgások minőségén. Ehhez viszont sok minden kell. Magas szintű logikai képességek, kommunikációs készségek és érzelmi reakciók nélkül legfeljebb imitálhatunk egy párbeszédet. Szóval most ezt szeretném megvalósítani Eve-vel. Minden adott hozzá, már csak el kéne érnem, hogy szóba álljon velem.

– Ez azért nem ilyen egyszerű, Harry – jegyzem meg tapintatosan.

– Rájöttem. Pedig Eve még egy korlátozott online hozzáférést is kapott, szóval akármiről dumálhatnánk.

– A döntési szabadság és az információ elérése önmagában kevés lesz ehhez. Rengeteg egyéb dolog van, ami befolyásolja a kommunikációt. Emberi tényezők.

– Például? – fordul felém érdeklődően.

– Mondjuk minket sem csak a törvények korlátoznak a döntéseinkben. Az ember egy csomó tiszteletkört lefut a társadalomban. Én például egyedül a barátnőmet keresem rendszeresen, minden nyomás nélkül. Még gimiből ismerem, és már nem is lakunk egy városban. De ez ritkaságszámba megy. Az emberek zömével nem jókedvemből beszélek. Például az előző főnökömet már egyáltalán nem keresem, pedig régebben minden nap hívtam, vagy írtam neki. Ezt persze csak addig tettem, amíg muszáj volt.

– Jogos felvetés – feleli. – Nem akarom túlságosan lekorlátozni Eve-et, de talán ebben az egyben mégis le kéne. Valószínűleg igazad van, és jobban futna, ha alapértelmezett funkcióként adnám meg, hogy kit kell kedvelnie.

– Nem erre céloztam. Tudod, a kommunikációnk jelentős részének szerintem a túlélési ösztön az alapja. Sokkal inkább ez felel azért, hogy szociális lények vagyunk, mint egy valódi, belső igény a társaságra. Egymásra vagyunk utalva, mivel csoportban biztonságosabb. Tartunk a kirekesztéstől és a következményektől. Ha nem félnénk a haláltól, talán a pillanatnak élnénk. Leszarnánk, hogy mit gondolnak mások.

– Ez nagyon komoly etikai kérdéseket vet fel, Amy. Eve már így is a szürke sávban mozog, csak minimális kontrollom van felette. Nem tehetem félre az összes protokollt. A mesterséges intelligenciáknak nem lehet túlélési ösztönük – látom, hogy pörögnek a gondolatai. – Nem is tudok róla, hogy bárki kísérletezett volna ehhez hasonlóval.

– Akkor nem a szakértelem hiányzik egy igazán emberszerű AI-hoz, csak félnek a kávéfőzők lázadásától – mosolyodok el.

– Még ha igazad is van, egy ilyen szoftver nem lenne piacképes. Úgy terveztem, hogy eleinte én futtatom majd, de ha sikeres lesz, és felfigyelnek rá, eladom. Szarakodjon vele más. Viszont, ha súlyosan vitatható elemei vannak, senki sem veszi meg – komorodik el.

Megvonom a vállam, mielőtt válaszolok.

– Te vagy a programozó, Harry, akkor találj rá más megoldást, hogy lemodellezd a társadalmi megfelelést. Nézz utána. Volt egy kutatás, ami azt vizsgálta, mennyiben próbálunk alkalmazkodni másokhoz. Váróterem, csengő, néhány beavatott színész. Amikor megszólalt a csengő, a beépített résztvevők felálltak. Az a néhány ember, aki nem ismerte a részleteket, kis hezitálás után követte a többséget. Szóval eléggé meghatározó, ha gondolkodó emberek kérdés nélkül követik a csoport viselkedését, nem? Persze megpróbálhatod máshogy is elérni ugyanezt. Te viszont jelenleg semmilyen motivációt nem adtál Eve-nek, hogy beszélni akarjon veled – iszom meg az utolsó kortyot a poharamból.

Harry elmereng a hallottakon, tekintete a semmibe réved, nem keres fókuszt maga előtt. Eltűnik a szeméből a játékos csillogás, a vonásai szoborszerűen elsimulnak, egy egészen új, komoly arcát mutatja. Az asztalra könyökölök, szenvtelenül bámulom. Megtehetem, hiszen ő most nincs velem, nem rám figyel. Megkapó. Akármeddig elnézném így Harryt, mikor elveszik a saját kis világában a teremtés eltökéltségével a szemében.

– Csak gondolkodom, hogy tudnám megoldani – eszmél fel.

A cider és a csirkeszárny rég elfogyott, egy ideje már csak az üres tányérok és poharak előtt ücsörgünk. A pincérlány leszedi az asztalunkat. Indulnunk kéne. Harry nem ajánlja fel, hogy hazakísér, nem is búcsúzkodik sokáig. A bejáratnál elköszönünk, ő a belváros felé indul, én csüggedten sétálok a lakásom felé. Egyértelmű, hogy ez mit jelent, Harry nem akar tőlem semmit. Csak megmutatta az új kolléganőnek a céges törzshelyet, ennyi. Örülnöm kéne, mert már így is messze nagyobb figyelmet kapok ezen a munkahelyen, mint Londonban.

ÁPRILIS 14. SZOMBAT

A Banbury Road 61. tetőtéri lakása úgy fest, mint egy átmeneti szálló. Legalábbis egy hete biztosan. Amióta beköltöztem, még nem volt időm rendesen kipakolni, a ruháim Londonban zsákokba kerültek, onnan Oxfordba, a hálóba. A fémkeretes duplaágyra borítottam a tartalmukat, aztán percekig néztem a halmot, és elkeseredésemben a fejemet csóváltam. Néhány darabot vállfára akasztottam, de a legtöbbet egyszerűen bedobáltam a nagy, fehér beépített szekrény fiókjaiba.

Étkészletet és edényeket anyám pakolt össze nekem, nagyon gondosan, akkurátusan újságpapírba tekert minden darabot, ezekre azonban még nem volt szükségem. Egész héten rendeltem az ételt. Őszintén? Még azt sem tudom, hol van a legközelebbi bolt. Anya már rég utánajárt volna, rákeresett volna a helyi üzletekre. A konyhai csomagok azóta is ott hevernek a konyhaasztal alatt és annak tetején. A legtöbb dobozt azért már kinyitottam, az első reggel a bögrémet kerestem, és az utolsó előtti doboz legalján akadtam rá. Fehér alapon kék pöttyös, ez a kedvencem. Egy szett része volt, már gyerekként is ebből ittam. Aztán az egyik összetört, és mivel anya megszállottan ad a részletekre, vett egy új készletet. Ettől én kiborultam, még sírtam is, emlékszem, a nappaliban ültem az új bögrék előtt, nem akartam elhinni, hogy lecserélték. A szüleim azt mondták, ez csak gyerekes hiszti, rámhagyták, és megkaptam a maradék öt darabot. Azóta is ezeket használom. Persze később még három eltört, de az utolsó kettőre már nagyon vigyázok. A bögrék elidegeníthetetlen részévé váltak az életemnek. Az egyiket hétfőn bevittem a munkahelyemre, a másik a konyhapulton van, az új kávéfőzőm mellett. A pult feletti szekrénybe dobtam be az őrölt kávét, cukrot, tejport, amit otthonról hoztam. Vásárolhattam volna Oxfordban is, de nem akartam kockáztatni, sejtettem, hogy nem lesz időm boltba menni az első napokban. A konyhaszekrénybe azóta sem került más. A nappaliban is csak a számítógépet üzemeltem be, a tévét az íróasztalra tettem, ezt használom monitorként is, este pedig filmet nézek rajta. A többi holmimat a hátsó sarokba halmoztam fel, dobozok, zacskók, könyvkupacok sorakoznak itt. Munka után egy szomorúan kaotikus és rendezetlen környezetbe érkezem, ami semmiben sem emlékeztet egy otthonra, egy teljes hét után sem. Múlt szombaton a költözés, vasárnap a munkakezdés miatt izgultam, utána meg a sok új ember, a beilleszkedés kötötte le a figyelmem.

A konyhában állok, pizsamában, a hűtőben kutatok, bár sok minden nincs benne. Maradék lasagne, háromnapos. Ez már biztosan nem jó – szagolok bele, majd a kukába dobom. Az elmúlt két napban jacket potatót rendeltem a Greensből, a töltött sült krumpli nagyon ízlett, mind el is fogyott. Harry ajánlott olyan éttermeket, ahol kiszállítás is van, és a Greens is köztük volt. Betöltöm a kávéfőzőt, és bekapcsolom. Miközben a víz felforr, elmosom a pöttyös bögrét. A gyomrom hangosan korog. Nem rendelhetek folyton, ideje lenne keresni egy boltot a közelben. Az előző hétvégén lesétáltam a kávéval dohányozni, a kapu elé, fel sem öltöztem, pizsamában, házipapucsban vágtam neki a végtelenül hosszú útnak. Az épület, ahol a lakást bérlem, az egyetem része, a Társadalmi Kultúra és Antropológia Tanszék létesítménye.

Sok régi, téglaépítésű ház tartozik az Oxford Universityhez, szerte a városban. Előttük hatalmas, kék táblák, rajtuk az adott kirendeltség neve. Az alsó szinteken irodák vannak, a tetőtéri lakásokat pedig az egyetem dolgozóinak adják ki elérhető áron. A házirend többé-kevésbé mindenhol ugyanaz. Például tilos a dohányzás. A beköltözés után néhány napig ezt még betartottam. Lesétáltam reggelente a kapu elé, úgy, ahogy épp voltam, át sem öltöztem, csak felkaptam egy dzsekit. A hétfő viszont fordulópont volt. Munkanap. Pizsamában és papucsban álltam az impozáns épület előtt, fél kilenc körül. Egy középkorú nő érkezett elsőként, valószínűleg a titkárság egyik dolgozója. Elegáns, térd alá érő szoknya, fehér blúz, kardigán, kigombolt, tengerészkék ballonkabát. A nő készen állt egy szokásos munkanapra, ellentétben velem. Meglephette a ruházatom, de csak udvariasan biccentett, és felsétált a kőlépcsőn. Mire megittam az utolsó kortyot, és elnyomtam a csikket, már a többi, korán érkező munkatárs is befutott – öltönyben, kosztümben. Barátságosan köszöntek, én mégis kínosan éreztem magam. Kedden már kelletlenül vágtam neki a reggeli utamnak. Szerdán előbb felöltöztem, és csak utána, rendesen felöltözve ittam meg az első kávét, de ez sem tűnt elfogadható megoldásnak. Az Oxford Robotics mindössze öt perc sétára van az otthonomtól, ennyi erővel be is mehetnék előbb, intézhetném ezt ott. Csütörtök reggel azonban a mosdóban hosszan kibámultam az ablakon. A hátsó kertre néz, semmi sincs ott, csak egy kupac avar a kerítés tövében, a szemközti kertszomszéd udvarán álló fáról hullott oda. Az otthonomtól balra, nagy, vörös tetős, fedett biciklitároló, jobbra elegáns étterem, a Gees. Innen épp a hátsó udvarra látok, ahol két fekete faház áll, alapanyagokat tárolhatnak benne. A személyzet tagjai percenként jelennek meg itt, és ki-behordanak dolgokat. Mögötte lebetonozott placc, néhány műanyag szék, egy bicikli és kukák. Ide járnak a dolgozók cigizni. Inspiráló, mint egy közös, kijelölt dohányzóhely. A nappaliban vagy a konyhában nem szívesen gyújtanék rá, a pici fürdőszobában viszont semmi sem venné át a kellemetlen szagot, kiszellőztetni is egyszerű. A kávémmal tértem vissza, és a cigisdobozt is vittem. Az ablak a vécé felett van, így feltérdeltem rá, hogy ki tudjak hajolni.

Ma is ide jövök dohányozni, de mivel most szombat van, így nem kell rohanni, hogy beérjek dolgozni. A bögrémet a párkányra teszem, beleszívok a cigibe, majd rákeresek a telefonomon a közeli boltokra. Néhány aprócska akad a szomszéd utcában, az értékelhető üzletek meglehetősen messze, Jericho városrészben vannak. Emellett lakom, North Oxfordban. Ránagyítok a térképre, az utcaneveket böngészem. A Parade Ave-on két kicsi bolt is van, erre sétálok majd le a Woodstock Roadig, megnézem őket. A forgalmas Woodstock Road túloldala már Jericho, ott a Leckford Roadon jutok majd el a Kingstonig. Ezen három szupermarket is van.

A telefon pittyen a kezemben, a kijelzőn üzenet jelenik meg, de nyomban el is tűnik. A pulzusom megugrik, talán Harry írt, fut át rajtam, de csak a legjobb barátnőm üzent.

Summer: Na, mi újság, Aimes?

Nem válaszolok. A bögrémet kiviszem a konyhába, magamra kapok egy farmert, egy kinyúlt pólót és egy pulcsit, mindenből az elsőt, ami a kezembe akad. Majd útban a bolt felé felhívom. Korábban alig beszéltünk telefonon, hiszen Londonban csupán néhány háznyira lakott tőlem. A gimi legelső napja óta elválaszthatatlanok voltunk, amikor elveszetten ácsorogtam az iskola bejárata előtt, Summer odalépett hozzám.

– Te is új vagy? – szólított meg, miközben meglibbentette göndör, barna fürtjeit. Nem feleltem, csak megszeppenve bólogattam.

– Tudod, hova kell menni? – kérdezte Summer, mire én a fejemet ráztam. – Akkor már ketten nem tudjuk. Gyere, keressük együtt. Társaságban még elveszve lenni is jobb.

Semmiben sem hasonlítunk egymásra. Summer kifejezetten különlegesnek mondható. A kerekded arca és mosolygáskor a szája mellett megjelenő gödröcskék nyomban szimpátiát keltenek mindenkiben. Hatalmas, melegbarna szeme és hosszú szempillái miatt pedig egy szeretni való kutya hatását kelti. Olyan is, hűséges barát. Bár nem mindenkit tisztel meg a bizalmával, de akit igen, az bármikor számíthat rá. Summer, velem ellentétben, igazi bohém. Messzemenőkig hisz a szabadságban, legyen szó munkáról, vagy szerelemről, könnyedén rázza le magáról a társadalmi elvárások kötöttségeit. Mégsem rója fel neki senki. Édesen és megkérdőjelezhetetlenül csinálja.

– Miért mondtál fel? – érdeklődtem, mikor alig fél éve eljött a legutóbbi munkahelyéről.

– A főnököm undorító hangnemben beszélt velem, ezt senkitől nem viselem el – felelte Summer egykedvűen.

– Miért csaltad meg Robertet? – csodálkoztam, nem értettem, mi volt a gondja a férfivel. Robert egy igazi főnyeremény, minden nő hasonló társra vágyik. Vonzó, megbízható, ráadásul rajongott Summerért.

– Rettenetes volt az ágyban – vágta rá. Vitán felül állt, hogy semmiben sem köt kompromisszumot. Ennek az lett az eredménye, hogy harminckét éves fejjel sem tud felmutatni egy fél évnél hosszabb munkaviszonyt, sem kapcsolatot. Mégsem tűnik úgy, hogy zátonyra futott az élete. Az emberek inkább irigykednek rá. Az már önmagában művészet, ahogy Summer létezik.

Én rettegek a változásoktól. Inkább a biztos rossz, mint a bizonytalan jó, ez lehetne a mottóm.

– Komolyan nem küldtek neked meghívót a karácsonyi céges bulira? – háborgott Summer. – Mi kell még neked ahhoz, hogy észrevedd, nem becsülnek meg téged?

Biztatott, hogy váltsak végre. Együtt kerestünk új munkát is. Summer az egyetlen, aki ki tud zökkenteni a csendes elfogadásból. Ha ő nem lenne, talán még mindig ott ácsorognék az iskola kapujában.

Kisétálok a házból, viszem a headsetem is, balra indulok, kikeresem a számát a névjegyzékből.

– Már azt hittem, jobb programod van – fogadja a hívást.

– Nekem? Mire gondolsz?

– Mondjuk a srácra, akiről egy hete beszélsz. Szóval? Hogy áll a helyzet Harryvel?

Elhamarkodott döntés volt mesélni róla. Általában adok magamnak pár napot, mielőtt megosztom a személyes dolgaimat, de most elbíztam magam. Kivételesen azt hittem, ez tiszta sor. Most nem igazán tudok újat mondani.

– Tegnap este találkoztunk, megmutatta a céges törzshelyet.

– Randi? – kérdezi fejhangon.

– Nem, nem az volt. Megittunk egy italt – felelem lemondóan.

– Pedig azok is így kezdődnek, csak jobb esetben meztelenül végződnek.

– Haza sem kísért.

– Jaj, Aimes, ez nem jelent semmit. Ő egy férfi, te meg egy nő vagy – biztat. – Nem is akármilyen, egy nagyon csini és okos példány, ezt tuti, hogy ő is észrevette. Csak a pasik végtelenül bárgyúak tudnak lenni néha. Egyik-másiknak az sem tűnne fel, ha a homlokodra írnád, hogy csókolj már meg. Képzeld, múlt héten belefutottam az egyik IT-s kollégába a nyomtatónál. Beszédbe elegyedtünk, kiderült, hogy évek óta itt dolgozik, de én még sosem láttam korábban. Megkérdeztem, meginna-e velem valamit, erre fél óráig azt magyarázta, hogy miért nem fogyaszt alkoholt. Elengedtem a dolgot. Aztán két nap múlva visszahallom egy másik munkatársamtól, hogy hónapok óta el akar hívni a srác, csak nem tudja, hogyan. Az ilyennel mit lehet kezdeni?

– De végül találkoztatok? – kérdezem.

Befordulok a Parade Ave-ra, a szűk sikátor puboktól, kis üzletektől, kézműves termékektől hemzseg.

– Micsoda? Dehogy. Hallottad. Nem iszik alkoholt, és még a felfogása is lassú – méltatlankodik Summer.

Megállok az első épület előtt, a bejáratnál képeslapok, mellettük zöldségek, gyümölcsök. Kintről nézelődök, hezitálok, végül nem megyek be. Tovább sétálok Jericho felé.

– Talán el kéne engednem Harryt – mondom a telefonba. – Neki sem esik le, hogy én benne lennék.

– Jaj, dehogy – vitázik. – A művészeknek és a mérnököknek nem ugyanaz a fordulatszámuk. Szedd össze magad. Jövő hét vasárnap meg tudlak látogatni, ha gondolod – vált témát. – Remélem addigra lesz mit mesélned erről is.

Végül eredményesen telik el a hétvége. Summerrel megegyeztünk, hogy meglátogat következő hét vasárnap, és a kedvenc boltomat is megtaláltam. A Co-op ismerősen otthonos, Londonban is ebben az áruházláncban vásároltam. Végre tele a hűtő, néhány költözős dobozt is kipakoltam. A vízforraló a kávéfőző mellé került, a tányérok és a poharak a pult feletti konyhaszekrénybe. Az evőeszközöket sehol sem találtam, viszont három dobozban is fazekakra, serpenyőkre akadtam, minden méretben. Jaj, anya, tényleg? Hangosan felmordulok, aztán gyorsan visszacsukom őket, betolom mindet az asztal alá.