Publius Ovidius Naso

Átváltozások

Fordította
Csehy Zoltán

Dallos Ádám illusztrációival
– szemelvények –

KALLIGRAM
2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
P. Ovidi Nasonis Metamorphoses, rec. R. J. Tarrant,
Oxford University Press, 2004.

A fordítást a latin eredetivel egybevetette: Polgár Anikó

A fordító a fordítás elkészítésének idején a Kisebbségi Kulturális Alap ösztöndíjában részesült
Na vytvorenie rukopisu prekladateľ získal štipendium Fondu na podporu kultúry národnostných menšín

Copyright © Csehy Zoltán, 2025
Utószó © Csehy Zoltán, 2025
Illusztrációk © Dallos Ádám, 2025

ISBN 978 963 468 607 1

Első könyv

Új testekké vált alakokról késztet a lélek
➡

írni; nagy isteneink, pártoljátok meg a versem,

(úgyis a műveteket zengem), hadd szálljon az ének

folytonosan, s a világkezdettől jusson a máig!

Daphne
➡

Peneos lányát, Daphnét kívánta Apollo

elsőként, nem véletlen: perzselte Cupido

vad dühe. Delius épphogy csak lenyilazta a sárkányt, 454

és mit lát? A kölyök próbálja felajzani íját! 455

„Elvetemült fickó! Mit akarsz te ilyen komoly íjjal? –

szólt –, csak az én vállam bírhatja meg azt becsülettel,

gyilkos szerszám ez: vadak, ellenség veszedelme!

Mennyi mezőt betakart mérges hasa húsa Pythonnak,

én lőttem bele íjammal sorozatban a vesszőt! 460

Fáklyácskád nem elég? Szíts itt-ott némi szerelmet,

s hagyd meg a férfiasabb harc dicsfényét nekem inkább!”

Erre Venus fia szólt: „Mindent leteríthet a vessződ,

ám az enyém téged sebesít meg! Ahányszor az élők

kisebbek nálad, pont annyira törpül a híred 465

híremhez képest!” – így szólt és szárnya serényen

vert a magasban, az árnyas Parnassusra suhant fel,

s tegzéből két eltérő vesszőt ragadott ki:

egyik a vágykeltő, vágyűző nyílhegy a másik.

Éles volt s aranyos, mely vágyra hevíti a szívet, 470

tompult és ólmos, mely jéggé hűti a vágyat.

Peneos lányát kínozta először az isten,

majd meg Apolló csontvelejéig lőtte a vesszőt:

lángol az egyik, míg szerelemtől borzad a másik.

Más nem vonzza, a berki magány csak, a préda varázsa, 475

s Phoebus szűz húgával kel versenyre a szűzlány. 476

Nem fonogatta haját be, szalaggal fogta csak össze.

Sok kérője akadt, de a kérőit kikacagta,

nem szívelte a férfiakat, rejtett zugokon járt,

s hogy ki Hymen, ki Amor, mi a nász, nem hozta zavarba. 480

Szidta is apja: „Hiszen vénlány leszel így! Hol a vőm már?”

Szidta is apja: „Nekem nem lesznek már unokáim?”

Ő gyűlölte a nász fáklyáit, akárcsak a vétket,

szép arcán rózsás pírral ragyogott a szemérem,

karját hízelgőn ráfonta az apja nyakára, 485

s megszólalt: „Legyen osztályrészem a tiszta szüzesség.

Add meg apám, ahogyan megkapta Diana is egykor.”

Rábólintott végül az apja. De vágyaid ellen

dolgozik elragadó szépséged, s veszve az óhaj!

Phoebus lángol látva a lányt s nászágyba kivánja, 490

él-hal Daphnéért, de a jóstudománya becsapja.

Mint a kicsépelt búzakalász, ha a láng elemészti,

mint a sövény, ha a vándor a fáklya tüzét odatartja,

vagy ha tövében hagyja heverni a hajnali lángot,

úgy lobogott Phoebus szívében a vágy a leányért, 495

s kósza remény táplálta hiába hiú epedését.

Látta a kócos fürt özönét a nyakára omolni:

„még ha meg is fésülné!” – mondta, s a lányszem igézte:

csillagként ragyogott. Ajakával tán sose telne

ő be; az ujjak, a kéz meg a kar látványa: varázslat! 500

Félig meztelenül láthatta kitűnni a karját,

s szebbnek hitte, amit nem látott! Mint csak a szellő

illan, libben a lány, s rá sem hederít a szavára.

„Nimfa, nem ellenség vagyok én, ne szaladj el előlem,

nimfa! A birka fut így, ha a farkas kergeti, szarvas 505

fél az oroszlántól, a galamb tart így a sasoktól!

Ők ellenségek! S engem meg a vágy heve hergel!

Meg ne botolj! Lábad ne sebezze tövis hegye! Vétek

bármilyen apró heg! Ne miattam fájjon a talpad!

Durva vadon csalogat, ne rohanj, fékezd szaladásod! 510

Óvatosabban fuss, majd óvatosabban is űzlek!

Kérdezd meg, ki imád! Nem, nem vagyok én hegyi ember,

nem vagyok én morcos csordás, aki őrzi a nyájat

és a gulyát. Gőzöd sincs, elvetemült, ki is üldöz,

tán csak ezért menekülsz! Delphoi tisztel, Tenedos meg 515

Claros, sőt Patarában egész palotám van! Apámat

úgy hívják: Jupiter! S ami volt, van s lesz a jövőben,

föltárom, s én hangolom össze a verset a húrral.

Célba talál a nyilam, csakis egy íj lő ügyesebben,

egy céloz jobban: mely a szívem lőtte keresztül! 520

Gyógyító vagyok én, orvosnak hívnak a földön,

s bárha az összes gyógyfű gyógyerejét uralom, jaj,

nem gyógyítja szerelmi sebem meg a gyógyerejű fű!

Gazdájának nem használ, ami mást kikezelne!”

Mondana még mást is, de a nimfa remegve elillan, 525

meg sem várja, hogy elharapott szavait befejezze.

Szép a leány, gyönyörű: testét csupaszítja a szellő,

mert a ruháját rázza, rezegteti, fújja serényen,

szálló fürtjeit is kócolja fuvalma hevével,

futva ezerszer szebb! Nem vágyik szórni hiába 530

bókjait egyre az ifjú Phoebus, megszaporázza

szorgos lépteit és buja vágya sietteti röptét.

Mint ha a gall véreb nyulat üldöz a puszta mezőkön,

s zsákmányért lohol ez, míg létéért fut a másik,

szinte a nyúlra tapad, s már-már úgy sejti: elérte, 535

habzó szájjal vágtázik nyargalva utána,

és nem tudja a nyúl, hogy préda-e már, de kitépi

testét olykor a vad harapásból, s illan a szájtól,

úgy fut az isten bízva, a szűz meg rémületében.

Vad szerelem szárnyán sebesebben szárnyal az űző, 540

csak gyorsul, pihenőt nem tart, hátára tapad már,

majd a nyakába liheg, hol kócos fürtjei szállnak.

Elsápad s erejét elveszti a szűz a futástól,

elcsüggedve tekint Peneos fürge vizére:

„Édesapám, ments meg! Te segíts, ha van istenerőtök 545

nektek, szent folyamoknak! Változtasd meg a formám!

Túl szép lettem, túl vonzó: ez okozta a vesztem.”

Még ki se mondta: a teste merevvé vált, belebénult,

lágy mellét máris kéregpáncélzat övezte,

fürtjeiből lomb nőtt, karjából jókora ág lett, 550

és a serény lábból sarjadt sűrűn a gyökérzet,

arca facsúcs: csak az őrzi a hajdani test ragyogását.

Phoebus még most is lángol: jobbjával a törzset

fogja-szorítja, a kéreg alatt még dobban a lányszív,

ágat ölelget, akárha a lány testére tapadna, 555

csókolgatja a fát, de az elhúzódik a csóktól.

Így szól: „Hogyha nejem nem lettél, légy te a szent fám!

Nem menekülsz! Teveled díszítem a fürjeimet föl,

lantom dísze legyél, tegezé, te babérfa, örökké!

Rómaiak fürtjén te ragyogj diadalmenetekkor, 560

mit szétkürtöl a hang s Capitolium orma csodálhat. 561

Augustus palotája előtt hű őrszemül állasz,

ott, hol az ajtaja nyílik, a szent tölgy lombjait őrzöd,

s mint ahogyan nem öregszik az én fejem és a hajam sem

hull ki sosem, lombod díszét hordozd szakadatlan” – 565

ennyit szólt Paean. S rábólintott a babérfa, 566

mint egy emberi fej, hajlongott akkor a csúcsa.

Harmadik könyv

Narcissus és Echo
➡

Nagyhírű jósként tisztelték Aoniában, 338

hogyha a nép hozzá fordult, szava színigazat szólt.

Elsőként igazolta a jóslat szent hitelét kék 340

Liriope, Cephisos akit kanyarogva ölelt át,

s habja közé zárt habtestét durván leteperte.

Terhes lett ez a szépséges szép nimfa a násztól,

majd megnyíló méhe szeretnivaló gyereket szült:

ő lett Narcissus. Jóshoz fordult, s tudakolta, 345

sarja megéri-e épen az aggkort. Íme a válasz:

„Hogyha magát sosem ismeri meg, vénen jut a sírba!”

Telt és múlt az idő, butaságnak tűnt ez a jóslat.

Nem volt az. Meddő vágy s furcsa halál igazolta.

Lett Cephisus sarja egy évvel több tizenötnél, 350

ifjúnak látszott, de kölyökbáj is beragyogta.

És nem is egy kamasz és nem is egy lány kérte szerelmét!

Ám a kecses testet vad gőg mérgezte belülről,

s egy kamasz és egy lány sem kapta meg ezt a szerelmet.

Hálócsapdával remegő szarvast les az ifjú, 355

őt meg a nimfa, ki mások után zengetteti ajkát:

Echo elsőnek sose szól, hang tükre a hangja.

Akkoriban nyilván volt még lánytest is a hanghoz,

ám Echo ugyanúgy használta a hangot, ahogy ma.

Bárki, ha szólt, csak a végét ismételte szavának. 360

Iuno szabta meg így, mert föltartotta az úrnőt:

csűrte-csavarta a szót, Jupiter meg a bércen enyelgett

több hegyi nimfával. Míg Echo szólt agyafúrtan,

szétrebbenhettek. Saturnia így viszonozta:

„Rászedtél. Nyelved többé nem uralhatod immár, 365

korlátok közt s csak rövidebben szólhat az ajkad!”

Így is lett: ha beszédet hall ez a nimfa, a végét

ismételgeti csak, visszhangot verve „beszélget”.

Narcissust meglátta, ahogy kószált a vadonban,

s megperzselte a vágy, a nyomába szegődve követte 370

titkon: mind közelebb ért, annál több tüze gerjedt,

épp ugyanúgy, mint fáklya hegyén ha kigyullad a kénpor,

mert eleven tűzzé gerjesztik a lángok alulról.

Hányszor vágyott rá, hogy csábítgassa, becézze,

lágyan kérlelgesse! De hát természete tiltja! 375

Ő nem szólhat előbb, de felelni szabad, ha a másik

megszólal. Vár hát, hogy visszafeleljen a hangra.

Társaitól lemaradt a fiú egyszer s kiabálta:

„Föllelek itt valakit?” „Van, akit” – szólt vissza a visszhang.

Ámul a fickó és szeme átfürkészi a tájat. 380

„Hát, gyere” – zengi, s a hang válaszként visszagyerézik.

Körbetekint, nincs mozgás, megszólal: „Ne szaladj el!”

Ám ugyanezt ismétli a hang, szava egyben a válasz.

Állt és szólt becsapódva a kétes válaszadástól:

„Mindjárt összejövünk!” Szebbet nem hallhat a visszhang, 385

s Echo erre csacsogva felel neki: „összejövünk!” Jön

máris az erdőből, mert megtéveszti az érzés,

majd a remélt szeretőt átfonja a karja nyakánál,

ám a fiú menekül s menekülve morogja: „Ne érints!”

„Érints!” „Meghalok inkább, s szűz maradok!” – kiabálja. 390

„Szűz maradok…” – búg búsan a lány és elhal a visszhang.

Elvörösödve szalad, megalázták, hívja az erdő,

arcát lomb fedi el, mély barlang rejti a testét.

Még gerjeszti a vágy, fájdalma növeszti a lángját,

éber kínjaitól szálkássá sorvad a húsa, 395

bőre kiszikkad, a nedv testéből illan a légbe,

már csak a hangja marad meg a csontjai: teljesen elfogy.

Már csak a hangja maradt, kővé vált végül a csont is.

Erdőben bujkál, sose látni a hegy meredélyén,

hallani hallatszik, csak a hangja maradt elevennek. 400

Mint ahogy ő, becsapott nimfák gyötrődtek a vágytól,

és ugyanígy játszotta ki rendre a férfiszerelmet.

Egy becsapott szerető karját fölemelte az égre:

„Így tegye tönkre a vágy őt is, perzselje halálra!”

És a jogos kérést Rhamnusia hallva helyesli. 405

Kristály forrásvíz csobogott, iszap azt sose érte,

pásztor nem járt ott, legelő kecskék se keresték,

egy nyáj sem kortyolta, madárka sem itta nedűit,

hulló ág s a vadak sem mocskolták be a habját,

pázsitfű sarjadt körülötte, az árja itatta, 410

forró nap sugarát nem hagyta betörni a dús lomb.

Itt a fiú a vadászat után kimerülve pihent meg,

mert vonzotta a táj szépsége s a víz csobogása:

szomját oltani vágyta s a vágynak nőtt meg a szomja!

Míg kortyol, meglátja magát s beledobban a szíve, 415

nincs ott test, de remél: a tükörképét hiszi testnek.

Hogy bámulja magát! Megdermed az arca, a teste,

mintha Paros márványából lett volna faragva. 418

Földre hasal, s az ikercsillag szemeket lesi folyvást,

Bacchushoz méltó meg Apollónhoz haja fürtje, 420

szőrtelen arcot néz, elefántcsontlágy nyakon ámul,

mennyei orcát: pír és hó pompás vegyülését,

és bámulva csodálja, mi bámulatos csoda benne.

Önmaga vonzza csupán, hódít és hódol is egyben,

vágyik s rá vágynak, lángot vet s szítja a lángot, 425

és a csalárd habokat hányszor csókolja hiába!

Hányszor vágyik a karját fonni szerelme nyakára,

nyúlna a vízbe, s a zsenge fiú képmása enyészik.

Hogy kit lát, nem sejti, de fölgerjeszti a látvány,

és ami vonzza szemét, torzképe a vágyakozásnak. 430

Mért kapkodsz folyvást, buta, képek után, te hiszékeny?

Másod, akit kívánsz! Fordulj el, s elhagy a „kedves”,

mert, amit úgy bámulsz: árnyékkép-visszaverődés.

Élni nem él. Ha te mész, megy ez is. Ha maradsz, marad ő is.

Elválik, ha te elválsz tőle, hiszen vele egy vagy. 435

Már Ceres étele el nem hívja, pihenni nem óhajt, 436

elheveredve a pázsit ölén, árnyas liget alján

nézi az álszeretőt, szeme meg sose unja a képét!

Gyilkosa is szeme lesz! Kissé megemelte a testét,

és karját fölemelte esengve a dús ligetekhez: 440

„Erdők, él-e, akit nyersebb vágy kínjai marnak?

Mert ti, bizony, láttok sok rejtett, furcsa szerelmet!

Hosszú századok óta tanúi lehettek a vágynak,

volt-e, kit ennél is sorvasztóbb lángok ölelnek?

Tetszik, akit látok, s látom jól azt, aki tetszik, 445

mégse szerethetem őt! Csapdává torzul az érzés.

S hogy fokozódjon a kín, nem a tengeri ár akadályoz,

és nem az úttalan út, sem a hegy vagy zárt kapu, bástya:

egy kis víz választ el csak! Szeret engem a fickó,

mert ha a csókjaimat fénylő habhoz közelítem, 450

ő, a hanyatt fekvő, szintén csókolni szeretne.

Már-már össze is ér ajkunk, de a víz akadályoz.

Lépj ki, akárki vagy is, te fiú, egyetlenem, ennyit

mért kínzol? Kellesz! Formám, életkorom illik

hozzád, hisz szépnek tartottak mindig a nimfák. 455

Bíztatsz is, hisz az arcod nyájassága igéret.

Jobb karomat nyújtom, te azonnal a ballal ölelnél.

Felnevetek? Víg vagy. Láttam, hogy sírsz is időnként,

hogyha a könnyem ömöl. Bólintok? Válaszul intesz.

És gyönyörű szádból, úgy sejtem, szép szavak ezre 460

árad válaszként, s fülemig nem juthat el egy se.

Önmagamat szeretem! Nem csap be tovább a tükörkép.

Én vagyok ott: a tüzet szítom, s az emészt el egészen!

Várjak, amíg ő szól? Kérleljem? S jaj, mire kérjem?

Vágyam nem tágít! Vagyonos koldus vagyok immár! 465

Bár szabadulhatnék! Húsom, testem buja börtön!

Nem szokták kívánni a távolságot a vágyók!

Minden erőm fölemészti a kín, már érzem a vesztem,

zsenge kamaszkorban fog, lám, kialudni a lángom.

Nem rémít a halál: csak kínomtól szabadít meg! 470

Bár kérhetném, hogy szeretőm túlélje halálom!

Együtt kell halnunk, mert egy lelkünk adatott csak!”

Így szólt és bámulta az arcot tébolyodottan.

Könnyei szétdúlják a vizet, zavaros lesz a felszín,

illan a kép, elenyész s kétségek közt kiabálja: 475

„Mért menekülsz, te kegyetlen, imádódtól ne ijedj el!

Hogyha nem érinthetlek, a látványod ne tagadd meg!

Így tápláld őrült tüzemet, hadd hízzon a lángja!”

Gyötrődik s a fején át húzza le lenge ruháját,

és márvány tenyerével a mellét verdesi bőszen, 480

és a pucér mellén rózsállik a pír az ütéstől,

mint egy alma: fehér félig, de piroslik a háta,

mint egy szőlőszem, mely elkezd érni a fürtön,

és bíbor színt öltve magára ragyog ki a zöldből.

Tisztul a víz, s meglátja megint a fiúnak a képét, 485

nem bír vágyával: mint szőke viasz, ha a lángok

felfalják, vagy a hajnali dér ahogy olvad a naptól,

úgy sorvadt ő is lankadva a nagy szerelemtől,

lassan falja fel őt rejtett, belső tüze lángja.

Már a piros s a fehér szín sem vegyül egybe a testén, 490

nincs már életkedv, sem erő, szép teste a múlté,

nincs, ami elbűvöl, s amit Echo egykor imádott…

És amikor meglátta, az emlék fájt neki mélyen,

mégis szánakozott, s a fiút ha gyötörte a kínzó

sóhaj, sóhajtott, ha jajongott, jajszava zengett. 495

És amikor tenyerével verte, ütötte a testét,

visszhangozta, ahogy csattogtak a durva ütések.

Így búcsúzott el végül, míg nézte a tükröt:

„Jaj, te fiú, meddő vágy volt!” S ismétli a visszhang.

„Búcsúzom” – susogott. „Búcsúzom” – súgta az Echo. 500

Elkókadt feje máris a zöld pázsitra hanyatlott,

önszépségétől részeg szeme is becsukódott

(végül a lenti világban a Styx tükrébe meredve

nézte saját arcát). Naias-testvérei sírtak

és hajfürtjeiket szórták lemetélve a testre. 505

Sírtak a szép drüaszok, s Echo duplázta a sírást. 506

Épül a máglya, a fáklya lobog, készen van a hordágy,

ámde a test eltűnt! Nem leltek mást a helyében:

sárga virágot csak, körben pár szirma fehérlett.

Negyedik könyv

Pyramus és Thisbe
➡

Pyramus és Thisbe szép pár: a fiú a fiúk közt 55

páratlan szépség, a leánynál szebb keleten nincs.

Szomszédok voltak, hol téglafalat rakatott, s így

könnyűszerrel védte Semiramis egykor a várost. 58

Szomszédok lévén egymás közelébe kerültek,

egymást megszeretik, nászfáklyát szít a reményük. 60

Tiltották a szülők, de amit megtiltani úgysem

tudtak: egyenlő vágy lobogott hevülő sziveikben.

Rejtik az érzelmet: jel s intés lett a beszédük,

s mind jobban rejtik, hevesebben gerjed a lángjuk.

Ott, ahol egykor a házak kettős közfala épült, 65

apró rés nyílik, hasadék húzódik a falban.

Eddig fel sem tűnt, bár teltek s múltak az évek.

(Mit föl nem fed a vágy?) Szeretők, ti a résre akadtok,

mert szemetekbe szökik, szavatok meglelte az ösvényt,

s rajta keresztül száll a szerelmes hang s a becézés. 70

Gyakran, amíg Thisbe és Pyramus álltak a falnál,

érezték egymás ajkán kirepülni a sóhajt.

„Önző fal! – mondták – Mért állsz útjába a vágynak?”

Mért nagy kérés az, hogy a két test összetapadjon?

Jaj, nyílj szét jobban, hogy csókolhasson az ajkunk! 75

Hálánk vedd mégis: köszönet jár, hisz te hagyod, hogy

átjuthasson a szó, hogy a másik hallja beszédünk!

Elzártan keseregnek csak s egymás közelében.

Készül lassan az éj, búcsúzik gyorsan a gyöngypár,

csókolják a falat, de a csók át nem jut a résen. 80

Oltja az éj tüzeit fénylő sugarával a hajnal,

és a deres rétek nyirkát szárítja a napfény,

s ők a szokott résnél állnak: búsan sutyorognak,

hosszan cifrázzák, s kitalálták, hogyha sötét lesz,

őreiket verik át, és végre kiszöknek a házból. 85

És ha kijutnak tán, s elhagyják titkon a várost,

hogy ne bolyongjanak annyit a széleshátu mezőkön,

Ninus sírjánál várják be a másikat, árnyas 88

fácska alatt. A szederfa telis-tele szőke gyümölccsel,

karcsú fácska, hideg forrás táplálta növését. 90

Jó ez a terv. Lassan fogy a fény és múlik a nappal,

végül a vízbe merül, s a habokból éjszaka éled,

és fondorlatosan kioson Thisbe a sötétbe,

átver mindenkit, s arcát fátyolba takarja,

elmegy a sírbolthoz, s letelepszik a fácska tövébe. 95

Bátorrá teszi őt a szerelme, de közben a vízhez

gyilkos oroszlán jön: nemrég falt épp föl egy ökröt,

ajkán habzó vér, s most inni szeretne a húsra.

Ezt meglátja a holdfényben Babilónia lánya,

Thisbe, és a sötét barlangba rohan megijedve, 100

ám szaladás közben válláról fátyla lelibben.

Jól teleitta magát az oroszlán, szomja el is múlt,

s ment a vadonba megint. Rálelt a lepelre a földön,

s vércsatakos szájjal beletépett párszor a rongyba.

Pyramus épp ezután jött arra, s a sárga homokban 105

látja a gyilkos oroszlán lábnyomait s belesápad.

Így szól nézve a széttépett, véres ruha rongyát:

„Két szerető szívet gyilkol meg egy éjszaka: végünk.

Thisbe bár méltó lett volna megérni az aggkort!

Lelkem oly elvetemült, te szegény, én voltam a gyilkos, 110

erre a szörnyű helyre kicsaltalak éjszaka, édes,

és későn jöttem! Tépjétek szét ti a testem,

és bűnös belsőm szaggassátok cafatokra,

éhes oroszlánok, ti e sziklás tájakon élők!

Gyáva, ki meg nem hal, s csak szóban vágyik a végre.” 115

Thisbe leplét felveszi és viszi menten a fához,

csókkal meg könnyel telehinti a kedvese fátylát.

„Idd föl az én vérem szintúgy, ahogy ittad a lányét!” –

szól, tőrt ránt, s habozás nélkül mélyeszti hasába,

s húzza ki nyomban a haldokló. Forró sebe tárul, 120

földre hanyatlik, a vér magasan fröccsen föl a légbe,

mint ha a vízvezetékben megreped éppen az óncső,

s keskeny nyíláson sípolva lövell ki a tajték,

és a magasba iramlik a víz a leget hasogatva.

És a fehér termés feketéllik a fán a kiömlött 125

vértől, mert a gyökér fölszívja azonnal a nedvet,

és a fehér szedret bíborrá színezi végül.

Retteg bár Thisbe, de erőt gyűjt, hogy be ne csapja

drága szerelmét, s újra előjön: szép szeme, szíve

őt fürkészi, mesélné vígan, hogy menekült meg. 130

Megpillantja a fát, fölidézi agyában a lombot,

s mert feketéll a szeder, tűnődik, jó helyen áll-e.

Míg habozik, meglátja a földön a testet, ahogy nyög,

s vérben vergődik: hátrább lép, sápad, akár egy

puszpáng, borzong, mint ha a tenger felszine borzong, 135

mert könnyű szellő szalad erre vagy arra a tükrén.

Ám amikor rájött, hogy a test a szerelmese teste,

méltatlan karját kínozva ütötte kegyetlen,

tépte haját, megölelte sietve szerelmese testét,

könnye a sebbe ömölt, vérrel keveredtek a könnyek, 140

jéghideg arcát meg csókkal halmozta el ajka.

„Pyramus! – így kiabált – mily balsors szülte a veszted?

Pyramusom, mondd el! Szeretőd, Thisbe, aki szólít!

Szólj hozzám, kókadt fejedet fölemelni ne sajnáld!”

Pyramus elnehezült szemeit fölnyitja utolszor, 145

meghallván Thisbe hangját s a nevét, s el is alszik.

Látja a lány a ruhát meg a gyilkos tőr elefántcsont

tokját s így szól: „Öngyilkos lettél, szerelemvágy

ölt meg, jaj, te szegény! A kezem s a szerelmem ugyancsak

elszánt, és lesz erőm beledöfni a tőrt a szivembe, 150

vár a halál rám is, veszted voltam meg a társad,

hadd mondják! A halál egyedül, más el sose választ,

hittük, s lám, a halál sem választ el, ha közös lesz.

És ti, szülők, az enyéimek és az övéi, szegények,

hozzátok szóljon kettőnk kérése, a végső: 155

minket, akik készek voltunk szerelemre, halálra,

egybe temessetek el, testünk eggyé lesz a sírban.

És te, szederfa, mely ágaid egy holttestre borítod,

két holttestet fogsz beborítani lombozatoddal,

méltó gyászként kettős gyilkosság jeleit hordd, 160

és hadd fesse közös vérünk feketébbre gyümölcsöd” –

mondta s a tőrt markolja, belédöfi ő is a húsba,

még ki se hűlt az a tőr, s forró vér lepte vasát be.

Meghallgatta az ég is az óhajt, sőt a szülők is,

mert feketéll a szeder, ha megérik, azóta a fáján, 165

és közös urnában leltek nyugalomra a hamvak.

Hatodik könyv

Arachne
➡

Elbűvölte a dal Tritonia égi fülét is,

tetszett joggal a Múzsa-beszéd, s a dühöt helyeselte.

Tűnődött: „De kevés a dicséret, mert nekem is jár!

Én se hagyom büntetlen a sérelmet, ha gyaláznak!”

Úgy döntött, bosszút áll Maeoniában Arachnén, 5

mert azt mondják, ő a szövésben párja lehetne.

Nem volt rangja, se túl fényes születése, a rangját

csak művészete adta. Az apja pedig Colophonból 8

jött: Idmón, ki a szomjas kelmét rőt csigavérbe

mártja. Az anyja nem élt, egyrangú volt az urával. 10

Bezzeg a lány nagy hírneve szárnyalt Lydia-szerte

nagy szorgalma miatt. Egy szűk, rozzant kalyibában

jött a világra, hazája a porfészeknyi Hypaepa. 13

Hogy bámulhassák a remekművét, nem is egyszer

otthagyták a timolusi szőlőskertet a nimfák, 15

otthagyták Pactolus habjait érte a nimfák! 16

Nem csak a kész munkát nézték lelkes, nagy örömmel,

azt is, amíg készült, mert mesteri volt az a látvány!

Oly szépen formálta a nyers gyapjút gomolyaggá,

ujja serényen járt, ködfátyolburkot idéző 20

gyapját hosszan tartó sodrással puhitotta,

és sima orsóját oly jól pörgette hüvelykkel,

úgy hímzett, hinnéd, Pallastól nyerte tudását.

Sérti a célzás is, mesterről hallani sem bír.

„Álljon csak ki, ha mer – szól –, s vesszek, hogyha ma vesztek!” 25

Pallas egy ősz öregasszony képét vette magára,

görnyed a görbe boton, vénséges, gyönge a teste,

majd így szól: „Nem mindenben gyötrelmes a vénség,

több a tapasztalatod, s folyvást nő, míg csak öregszel.

Hallgass rám, ne akarj több lenni: a földi szövőnők 30

közt ha az első vagy, nem kell több hír, se dicsőség!

Ujjat az istennővel húzni ne merj! S a pofátlan

dölyföd tedd jóvá! Könyörül majd, hogyha könyörgesz!”

Sandán pillant rá, fonalát kiereszti kezéből,

arcon is ütné tán, a düh pírja elönti egészen, 35

és ráförmed az álvénségre a gőgös Arachne:

„Vén agyalágyult vagy! Balgává tett az öregség!

Túl sokat élni se jó. A menyednek mondd az ilyesmit,

mondd csak a lányodnak, ha menyed vagy lányod akad tán!

Megvan a józan eszem! Mit sem használ papolásod! 40

Mondhatsz bármit, az én szándékom más soha nem lesz!

Mért nem jön maga el? Netalán megijeszti a verseny?”

„Eljött!” – szól rá Pallas. A vénasszonyruha eltűnt,

s ott állt istenként. Leborultak a földre a nimfák,

Mygdoniának a lányai is, csak a szűz marad állva, 45

elpirul ő is azért, nem akarja, de pírja elönti,

majd tovatűnik a pír, mint hogyha piroslik az égbolt,

mert Auróra előjön bíborló fogatával,

majd elhalványul, miután fellobban a napfény.

Öszvérnél makacsabb. A kezében látja a pálmát, 50

és vesztébe rohan: Jupiter szűz lánya sem enged,

nem mond több intelmet, a versenyt nem halogatják.

Mindkét oldalon ott állott hamarost a szövőszék,

és a szövőszékekre feszítik a lágy fonalat föl,

fogja a pálca felül, nádfésű rendezi száluk, 55

futnak a csúcsos, fürge vetélők, készül a szőttes,

járnak az ujjaik és a fonálszövedékbe hatolnak,

s egy fésűs fogazat tömöríti feszesre a munkát.

Fürgén dolgoznak, mellükre tapadt a ruhájuk.

Jaj, de tudós a kezük! Nem nyűg, de öröm ma a munka! 60

Bíbor szál is kell, Tyrus üstjében beszinezték, 61

pompás árnyalatok, csak alig sejlik ki különbség,

mint ha a záporeső átmetszi a napsugaras fényt,

és föltűnik az égen a roppant ívű szivárvány,

melyben ezer szín tündököl és mind más ragyogású, 65

ámde szemünk nem látja az átmenetet, becsapódik:

két szomszédos sáv azonos, de a túlfele eltér.

Szőnek aranyszálat bele olykor a friss szövedékbe,

s vásznaikon sok régi regét rajzol ki a munka.

Cecrops bástyáját, Mars dombját szőtte az úrnő, 70

és ama régi viszályt, mit az ősi vidék neve szított.

Ott a tizenkét isten! A nagy Jupiternek a trónja

áll közepütt, fenséges az összes, s hű is a másuk,

nagy Jupiter képéről árad szerte a fenség.

Tenger urát szövi most: áll, és hosszú szigonyát egy 75

roppant kősziklába belédöfi, és a sebéből

föltör a tenger. A város övé: ez elég bizonyíték.

Hímezi végre magát pajzzsal s iszonyú kelevézzel,

fürtjén harci sisak, mellvértbe takarva a keble,

hímezi végre a földet, amelyre gerellyel ütött rá, 80

s szőke olajfát sarjasztott ki olívabogyókkal;

művén ámul az ég, és így elnyerte a várost.

És hogy az ellenfél kissé megsejtse, mi vár rá

őrült terve miatt, amiért vállalta e versenyt:

négy sarkába a műnek négy győzelmet is iktat. 85

Élénk színű mind, noha ábráik kicsinyek csak.

Thrák Rodope s Haemos kerül elsőként a sarokba,

emberi testük volt, és jégsüveges hegyek immár,

mert kisajátították isteneink neveit rég.

Egy pygmaeus anyát hímez, sanyarú ez a sors is, 90

Iuno küzdött meg vele, és letiporta a harcban,

így lett ő daruvá, mely küzd a sajátjai ellen.

Antigonét szövi meg: mert ő Jupiter feleségét

bosszantotta, de Iuno végül, az égi királynő,

szárnyat bűvölt rá, nem használt Ilion, és nem 95

használt Laomedon sem, az apja. Fehérlik a tolla,

gólyává vált és tapsol kelepelve a csőre.

Egy szöglet kimaradt: Cinyras zokog ott, az elárvult,

egy szentélylépcsőn kuporog, holt lányai testét

próbálná megölelni, zokogva borul le a kőre. 100

Majd békés olajágmintát sző körbe szegélynek,

és a saját fáját hímezve bevégzi a dolgát.

Bezzeg a maeoni lány Europét szőtte bikástul, 103

élő szinte az állati lény, megmozdul a hullám,

Europét jól látni: a távoli partra tekintget, 105

hívja a társait, és a haboktól félve riad meg,

és bátortalanul fölhúzza előlük a talpát.

Asteriét vele küzdő sas hurcolja az égbe,

Leda a hattyúszárnyak alá fekszik kiterülve,

majd Jupitert szövi meg: satyrusként járja a földet, 110

Nycteist lepi meg, s most nemzi az ikreket éppen,

Amphithryonként meg, Tirynthia, el veled élvez;

jön Danaé s az aranyzápor s Asopis a tűzzel,

Mnemosyne meg a pásztor s Deois meg a kígyó.

Neptunus, te tüzes bikaborjúként vagy a vásznon, 115

s aeol lánnyal hágsz, majd nemzed az áloidákat

büszke Enipeusként, Bisaltist csalja a kosszarv,

csődörként hágtad meg a szőke anyát, ki a búzát

adja szelíd kézzel; s te madárként hágtad a kígyós

hajfürtű nőt, és delfintest hágta Melanthót. 120

Pontos az arcmásuk, s odahímezi még a helyét is

sorra a nászoknak. Phoebus jön durva parasztként,

majd ölyvként látjuk vagy oroszlánbőrrel a hátán,

s pásztorként Macareus lányát, Issét dugaszolja.

Liber szőlőfürtként Erigonét veszi célba, 125

s jön Saturnus, a mén, kettős Chironnak az apja.

Könnyű, szinte finom szállal szövi szőttese szélét,

tarka virágfonatokra tapad buja hévvel a repkény.

Pallas nem szidhatta a művet, a sárga Irigység

ámult. Erre a szűz úrnőt elkapja a vad düh, 130

és széttépi az ég sok bűnével teli szőttest,

s mert a cytorusi fát, a vetélőt fogta, Arachnét,

Idmon lányát azzal verte kupán nem is egyszer.

És a szerencsétlen kötelet köt zsenge nyakára,

majd fölakasztja magát. Pallas meglátva megenyhül: 135

„Élj inkább – így szól –, de azért lógj is, te parázna,

és a jövőt sose lásd biztonságos menedéknek,

és a fajod s ivadékaid is kínozza e törvény!”

Már-már indult is, s Hecate préselte varázsszert 139

fröcsköl rá, testét fertőzi azonnal a főzet, 140

nincs haja már, eltörpül a fül, s eltörpül az orra,

pöttöm pötty feje van, s az egész test összeaszódik,

tűnik a lába is el, s ujjformák nőnek a püffedt

hasból, más se csupán, csak has lesz a teste: alulról

engedi szét fonalát, s pókként szövi szőtteseit már. 145

Nyolcadik könyv

Daedalus és Icarus
➡

Daedalus unta a számkivetést, Krétát megutálta,

hosszú évek után mardosta erősen a honvágy:

csakhogy tenger zárta körül! De eszébe mi ötlött? 185

„Minos őrzi a földet, a tengert, ám az eget nem!

Arra szökünk! Az övé minden, minden, csak a lég nem!” –

tűnődött. Sose hallott új tudomány heve fűti,

túltesz a természet rendjén. Tollat tesz a tollhoz,

rakja előbb a kicsit, majd rakja utána a hosszút, 190

ívben, ahogy nőnének a szárnyon, a pásztori nádsíp

lépcsős szerkezetét fölidézik a tarka darabkák.

Cérnával köti meg közepütt, lenn kente viasszal,

enyhén meghajlítja a teljes tollazat ívét:

mint a valódi madárszárnyak! Fia, Icarus ámul, 195

játszadozik, nem sejtvén, vesztét majd ez okozza,

hol kacarászva a szálló tollpihe bolyha után kap,

hol meg a sárga viaszt nyomogatja puhábbra hüvelykkel,

így késlelteti apját, hogy művét befejezze.

Elkészült a remek, befejezte a művet a mester, 200

egyensúlyba kerül mindkét szárny terhe a légben,

emberi testet visz, képes fölszállva lebegni.

Ezt szajkózza: „Csupán közepütt szállj, Icarus, édes!

Erre ügyelj! Ha netán alacsony lesz a röptöd, a szárnyad

tollazatát nehezíti a víz, ha magas, meg is éghetsz! 205

Éppen a kettő közt szállj! És ne figyeld a Bootest, 206

sem Helicét, Orion kardját (nincs hüvelyében!),

szállj, ahogyan mutatom!” – magyarázza az apja, miközben

már fia vállán csüng becsatolva a két fura szárnyív,

tesz-vesz még, oktat, vén arcán csordul a könnycsepp, 210

reszket öreg keze is. Csókolja a gyermeke arcát

(többé nem lesz módja), a szárnyát szállni ereszti,

félti fiát, hát ő megy elöl: mint hogyha fiókát

csal ki a fészekből a madár, s repülésre tanítja,

bíztatgatja, veszélyes művészetre okítja, 215

szárnyát rázza elöl, s lesi hátul a gyermeke szárnyát.

Rezgő nádszállal halakat fog alattuk a horgász,

nézi botos pásztor, szemléli ekéstül a szántó,

s menten elámulnak, mert istennek hiszik őket.

Más ki repülne az égben? Balról már Samoson túl 220

járnak (Iuno földje), Paros marad el s vele Delos,

jobbra Lebinthus esik s mézével büszke Calymne,

és a kölyök behevül, mert élvezi isteni röptét,

apján túlszárnyal, fölszállna, ha tudna, az égbe,

mind magasabbra siet! S olvasztja azonnal a naphő 225

szárnya szagos viaszát, mely megtartotta a tollat.

Olvad már a ragacs: csupaszon csapkod csak a karja,

nincs, ami fönntarthatná, nem tud evezni a légben,

zengve kiáltja az apja nevét, s befogadja a kék hab,

elnyeli végül az ár, s a nevét ma is őrzi a tenger. 230

„Icarusom!” – sír apja. Apának már ne nevezzük!

„Icarusom, hol jársz? – kiabál. – Mely földre repültél?”

„Icarusom!” – nyög föl, s meglátja a tollat a vízben.

Átkot mond a találmányára, fiát teszi sírba,

és az egész tájék a halottról új nevet is kap. 235

Tizedik könyv

Orpheus és Eurydice
➡

Innen a roppant lég szárnyán sáfrány köpenyében

szállt Hymenaeus, szállt a ciconok partfövenyére. 2

Orpheus hívta. Haszontalanul hivogatta a hangja.

Végül azért odaszállt, szólt is, de nem ünnepi hangon,

nem volt jókedvű, nem jósolt boldog időket, 5

fáklyájából füst szállt, s könnyet mart a szemekbe,

lángra nem is lobbant, bárhogy lóbálta, nem égett.

Vészes előjel, s ennél is szomorúbb, ami történt:

Nais-lányokkal kószált a mezőn a menyasszony,

ám kígyófog marta bokán, s belehalt a marásba. 10

És Rhodope költője siratta a fenti világban 11

hosszan, s próbát tett lent is, hol az árnyak időznek,

Taenarus ősüregén át bátran ment le a Styxhöz. 13

Útján légalakok s temetettek lelkei lengtek,

Persephonéhoz elért, s a kopár birodalmak urához, 15

lantját megpendítve belékezdett a dalába:

„Istenek, ó, ti a föld mélyét uraló csodalények,

mind ide szállunk majd le, mi, élők, földi halandók,

én nem kertelek, és mellőzöm a cifra beszédet,

mondom a színigazat: nem Tartarus árnya igéz meg, 20

és a Medusa-utód három torkát lekötözni 21

sem vágyom, melyen sziszegő kígyók tekerednek,

hitvesemért jöttem, viperát taposott el a fűben,

s mérge megölte, pedig nem is élt még szinte szegényke!

Nem tagadom, próbáltam a gyászt eltűrni szelíden, 25

ámde Amor letiport! A hatalma igen nagy a földön!

S hogy lenn is, csak sejtem, nem tudom, ámde gyanítom.

Hogyha a hajdani lányrablás nem pletykabeszéd csak, 28

össze Amor boronált titeket! Hadd kérjem e szörnyű,

félelmes tájékra, Chaosra, a csöndiszony űrre, 30

Eurydice életfonalát fonjátok egésszé!

Hozzátok térünk úgyis meg, a földi világban

nincs sok időnk, lassan vagy gyorsan, végül e hely vár!

Mind ide tartunk, ez végső házunk, s ti fajunknak

leghosszabb ideig vagytok fejedelmei úgyis. 35

Visszajön ő, ha betölti halandó évei számát,

s újra tiétek lesz. Kölcsönt kérnék adományként.

Hogyha a kedves a sorstól nem kaphat haladékot,

itt maradok, s két hullában hadd leltek örömre!”

Míg pengette a húrt, és hozzá éneke zengett, 40

hús s vér nélkül sírtak a lelkek, s Tantalus ámult, 41

tűnő habhoz nem nyúlt, Ixion kerekének

vad pörgése pihent, nem tépett májba madárcsőr,

Belos utódai sem meregettek, Sisyphus ült csak

szikláján, s mondják, hogy először sírtak az ádáz 45

Eumenisek, s a király felesége se, és a király se

volt képes megvetni az óhajt hallva a bús dalt.

Hívják Eurydicét. Friss holtak közt suta árny volt,

lassú léptekkel közelít, a marás helye fáj még.

Orpheus így, Rhodope költője a lányt adományul 50

kapja, ha nem néz hátra, amíg járják az Avernus 51

völgyét, mert másként el is illan a ritka ajándék!

Mennek a mélységes csöndben, mennek fel az úton,

túl meredek, csupa árny, sűrű ködpára borítja.

Már-már ott járnak, hol a föld peremére kilátni, 55

Orpheus megretten, hogy a nő eltűnik, epedve

látni akarja, meg is fordul, s köddé lesz a párja,

nyújtja kezét, ölelést vár, s ő is akarna ölelni,

és a szegény, ölelődzik a foszladozó levegővel!

És aki másodszor hal meg, nem szidja a férjét, 60

nem panaszol föl semmit (mit panaszolna? szerelmét?),

„áldjon az ég!” – így szól végül, de a hangja lehalkul,

szinte alig hallik, majd visszairamlik a mélybe.

Orpheus úgy döbbent meg hitvese dupla halálán,

mint az a férfi, ki látta a triplanyakú ebet egykor 65

(bár a középsőn lánc volt) felvonszolva a földre:

míg kővé nem vált s holttá, nem szűnt riadalma;

vagy mint ő, aki felvállalta szerelmese bűnét,

Olenos, s maga kívánt megbűnhődni miattad,

szép Lethaea, ki szépséged túl sokra becsülted: 70

két boldog szív két szirt most forrásteli Idán.

Orpheus újra könyörgött: átkelt volna a Styxön,

s megtiltotta a révész. Hét napig ült csak a parton,

és nem evett, nem ivott, gyászába merülve leroskadt:

kínja s a könnye itatta-etette s a lelke keserve. 75

Sírt, hogy az istenek, itt, Erebusban nem könyörülnek, 76

ment Rhodopéra, a Haemus-hegyre, hol északi szél fúj. 77

Titán háromszor zárt évet már a Halaknál, 78

és Orpheus nem akart nőkkel szerelembe vegyülni,

vagy mert egy nőért szenvedte el ezt a keservet, 80

vagy fogadalmat tett. Sok nő kívánta a költőt,

sok nő sértődött meg: vágyuk nem viszonozta.

Sőt: bevezette a thrákok közt a fiúk szeretését,

hadd kedveljék ifjú korban a férfipalántát,

hadd tépjék a rövid kikelet még zsenge virágát. 85

Pygmalion
➡

Pygmalion szívből gyűlölte a sok kicsapongást,

elborzadt, hogy a nők bujasága hová fokozódott,

hogy több bűnt csen a természet lelkükbe: magányos 245

s nőtlen volt, és nőtelen állott ágya sokáig.

Nagyszerü művészként elefántcsontból faragott egy

nőszobrot (szebb nőt anya még sose szült a világra,

és sose fog), s a saját szobrával esett szerelembe!

Arca a szűzlányé, élőnek tűnne, ha látnád, 250

s hinnéd, megmoccan, csak még gátolja szemérme.

Művészet fedi azt, hogy művészet. Gyönyörétől

ámul Pygmalion s egy műnőtestbe bolondul.

Megsimogatja: vajon hús-vér-e? Csupán elefántcsont?

Azt, hogy tán elefántcsont lenne, tagadja veszettül. 255

Csókolgatja, viszonzást vár, szól, tartja ölelve,

és úgy véli, az ujja a lány húsát tapogatja,

és meg-megretten, hogy kék foltot hagy a testén.

Udvarló szavakat halmoz, s kerül annyi ajándék!

Mit kedvesnek vél, viszi rögtön a lánynak: a kagylót 260

és a csiszolt köveket meg a kismadarat meg a tarka-

barka virágokat is, festett labdát, liliomszál

is jut, Heliasok könnyét is gyűjti a fákról, 263

és testére ruhát ad, az ujján csillan a gyűrű,

és a nyakán nyaklánc, a fülében ring a kicsiny gyöngy, 265

mellén díszszalag: oly szép, s meztelenül se csunyább ő!

Sidoni bíborral festett pamlagra helyezve 267

asszonynak szólítja, nyakát dúcolja puhácska

tollpihe-párna, akárha megérezné puhaságát.

Ciprus legszebb ünnepe jött, Venus ünnepe éppen, 270

hulltak aranyszarvú ökrök szent áldozatul, bárd

sújt le, fehér nyakukat már metszi is el, csupa tömjén

minden, s Pygmalion megy az oltárhoz, meg is áldoz,

majd félénken szól: »Ha az ég kegye végtelen, akkor,

hadd lesz végre nejem (nem merte kimondani nyíltan, 275

hogy szobrát kívánja), olyan szép, mint az a műnő!«

Persze, arany Venus érti a célzást, ismeri vágyát,

(és jelen is van!) jelzést ad, hogy célba segíti:

háromszor lobban föl a láng és csap föl az égig!

Pygmalion hazament, mert szobrát látni szeretné, 280

ágyában fekszik, csókolja: a teste melegszik,

csókolgatja megint, mellét simogatja kezével,

és elefántcsont húsa puhul, nem sziklamerev már

ujja alatt, a hymettusi méhviasz így puhul éppen, 284

hogyha a nap süti, és a hüvelyk formálja a masszát, 285

új formát vesz föl, képlékenysége a haszna.

Ámul, örül, s fél is, megretten, hátha csalódik,

és a szerelmes kéz újból érinti a testet:

él! Eleven! S már érzi hüvelykje a vért az erében.

Végül a paphosi hős hálát ad tarka szavakkal 290

érte Venusnak! A nem mű ajkat csókba tapasztja,

erre a szűzlány is viszonozza szerelmese csókját,

elpirul és félénk szeme végre a fénybe tekinthet:

látja az ég magasát és látja szerelmese képét.

És Venus eljön a nászhoz, amit maga tett lehetővé. 295

Gömbbé hízik az égen a holdnak a szarva kilencszer,

megszületik Paphos és a sziget neve tőle ered majd.

Jegyzetek

I. könyv

⬅
Előhang (1–4.)

A költemény rövid előhanggal indul, melyben a költő megjelöli a folytonos ének (carmen perpetuum) tárgyát, illetve az istenek segítségét kéri.

⬅
Daphne (452–567.)

Daphne Peneos folyamisten lánya volt, akibe beleszeretett Apollo (Phoebus, Delius, Paean). Apollót Cupido, a szárnyas-nyilas-fáklyás szerelemisten, Venus rakoncátlan fia lobbantotta lángra. Az isten azonban hiába üldözte a lányt: mire elérte volna, Daphne babérfává változott. A babérfa Apollo szent fája lett, a babérkoszorú pedig a diadal jelképe.

454. Delius: Apollo Délosz szigetén született, ezért viseli a Delius melléknevet.

476. Phoebus szűz húga: Diana, a hold és a vadászat istennője.

480. Hymen: a nász istene.

515–516. Delphoi: itt állt Apollo leghíresebb jósdája és szentélye. A kis-ázsiai Claros, a Trója közelében lévő sziget, Tenedos és Patara, a lyciai város ugyancsak az Apollo-kultusz meghatározó helyeinek számítottak.

561. Capitolium: a Római Birodalom vallási és politikai központja.

566. Paean: Apollo. A paean a győzelmi ének neve is.

III. könyv

⬅
Narcissus és Echo (338–509.)

Narcissus Liriope vízi nimfa és a Cephisos folyó nászából született. A fiú jövőjét az anyja Tiresiastól tudakolta, aki azt felelte, hogy ha Narcissus nem ismeri meg önmagát, akkor megéri az öregkort. A tizenhat éves ifjú kivételesen szép volt. Szépsége szerelemre lobbantotta az egyik nimfát, Echót is. Echo egyszer oktalan fecsegésével feltartóztatta Iunót, amikor az istennő épp a nimfákkal enyelgő Jupitert akarta leleplezni. Büntetésből Echo ezután már csak azt tudta mondani, amit másoktól korábban hallott, azt is csak röviden. Narcissus nem viszonozta a nimfa szerelmét, ezért a lány teste elsorvadt. Így keletkezett a visszhang. Narcissus másokat is elutasított, egyik megalázott szerelme Rhamnusia (Nemesis) istennő bosszúját kérte, és kérése meghallgatásra talált. Narcissus ugyanis reménytelenül beleszeretett a saját tükörképébe. A viszonzatlan vágy őt is elsorvasztotta, és végül nárcisszá változott át.

338. Aonia: Boeotia.

405. Rhamnusia: Nemesis, a végzet istennője.

418. A parosi márvány legendásan szép és értékes alapanyagnak számított.

436. Ceres: a mezőgazdaság, a gabona istennője.

506. A drüaszok a fák nimfái.

IV. könyv

⬅
Pyramus és Thisbe (55–166.)

Pyramus és Thisbe történetét Alcithoe meséli el. Pyramus és Thisbe szomszédok voltak és egymásba szerettek, ám ellenséges családjaik nehezményezték ezt a viszonyt. A közös falban rést fedeznek fel, és ezen keresztül kommunikálnak. Titkos találkát beszélnek meg Ninus sírjánál, egy szederfa (eperfa) alatt. Thisbe ért a találka helyére először, de váratlanul felbukkant egy véres szájú, szomjas oroszlán, ezért bemenekült előle a barlangba. Fátylát azonban siettében elejtette, az oroszlán pedig összevérezte. Az érkező Pyramus azt hitte, hogy Thisbét felfalta az oroszlán, ezért öngyilkos lett. A barlangból kimerészkedő Thisbe megtalálta a haldokló fiút és maga is követte a halálba. A szederfa (eperfa) eredetileg fehér gyümölcseit akkor színezte sötétvörösre a szerelmesek kiömlött vére.

58. Semiramis asszír-babiloni királynő volt, Ninus beleszeretett és Semiramis férjét halálba kergetve végül feleségül vette. Ő építtette Babilont, melynek falaira a költő utal.

88. Ninus Semiramis második férje volt, sírja kultuszhelynek számított.

VI. könyv

⬅
Arachne (1–145.)

Minerva (Tritonia, Pallas) örömmel hallgatta meg a Múzsák énekét, és elhatározta, hogy ő sem tűri a sértést, bosszút áll a csodálatos szövőtehetségéről híres Arachnén, Idmon lányán, aki azzal henceg, hogy még nála is jobban érti a mesterségét. Minerva egy ősz öregasszony képét öltötte magára, és próbálta jobb belátásra bírni az istennőt nyíltan sértegető lányt. Arachne hajthatatlan volt, ezért Pallas (Jupiter lánya) visszaváltozott, és istennőként vállalta a versenyt. Minerva szimmetrikus, arányosan elrendezett művet hozott létre, Arachne kissé hektikusat, melybe az istenek kicsapongásait szőtte bele. Az istennő dühbe gurult és megsemmisítette Arachne művét. Az életveszélybe került Arachne felkötötte magát, ám Minerva megkegyelmezett neki és pókká változtatta.

8. Colophon: kis-ázsiai (lydiai) város.

13. Hypaepa: falu Lydiában, a Tmolus-hegységben.

15. Timolus, Tmolus: hegység Lydiában.

16. Pactolus: Lydia legendás folyója.

45. Mygdonia: Lydia.

50. A pálma a győzelem jelképe.

61. A tyrusi (phoeniciai) fonal és kelme különösen híres volt.

70–100. Minerva elsősorban athéni történéseket, jellegzetességeket sző. Cecrops bástyája Athén, Mars dombja az athéni Areopagus. Az ősi viszály Minerva és Neptunus Athénért folytatott versengésére céloz. Rodope és Haemus testvérek voltak, egymásba szerettek, majd Jupiternek és Iunónak szólították egymást. Büntetésből heggyé változtak. A pygmaeus anya, azaz Oenoe vagy Gerana Iunónak kijáró tiszteletet követelt magának, ezért az istennő daruvá változtatta. A pygmaeusok üldözik a darvakat. Antigone Laomedon trójai (ilioni) király lánya volt, aki haja kivételes szépségével vonta magára Iuno haragját, aki gólyává változtatta. Cinyras istenkáromló lányait Iuno templomlépcsőkké változtatta.

103–126. Arachne Europe (Jupiter bika képében rabolta el), Asterie (őt Jupiter sas képében szerezte meg), Leda (őt Jupiter hattyú alakban tette magáévá), Nycteis (őt Jupiter szatírként cserkészte be), Tirynthia, azaz Alcmena (vele férje, Amphitryon alakjában nemzett utódot), Danae (vele arany esőként hált), Asopis (vele tűzként egyesült), Mnemosyne (hozzá pásztorként közeledett) és Deois (vele kígyóként hált) történetét szövi meg. Jupiter kicsapongásai után rátér Neptunuséira. Megszövi az aeol (aiol) lány, Canace (apja Aeolus) történetét, az áloidákat, akiket Neptunus Enipeus folyamisten képében nemzett Tyróval. Áloidáknak számítanak Otus és Ephialtes is, akiket Iphimediával nemzett. Bisaltis gyermeke Theophane, aki az aranygyapjas kost szülte. Neptunus csődörként hágta meg Cerest, madárként Medusát és delfinként Melanthót. Neptunus után Phoebus (Apollo) következett: látjuk őt is különféle alakokban, Admetus szolgájaként (szerelmi viszony is volt köztük), de egy Isse nevű pásztorlány szeretőjeként is felbukkan. Utána Bacchus (Liber) kerül sorra: őt Erigone (szőlőfürtté válva csábította el) története képviseli, végül Saturnus jön, Chiron kentaur nemzője.

139. Hecate: alvilági istennő.

VIII. könyv

⬅
Daedalus és Icarus (183–235.)

Daedalus szeretne megszökni Krétáról. Erre a szigetet őrző Minos miatt csakis egy mód lenne: a levegőn keresztül. Egy speciális repülőszerkezetet tervez, melynek segítségével ő és fia, Icarus elhagyhatják a szigetet. Csakhogy Icarus túl közel merészkedik a naphoz, és mert a tollakat összetartó viasz megolvad, a tengerbe zuhan. Róla kapja a nevét Icaria.

206–207. Bootes, Helice, Orion: csillagképek.

220–222. A költő különféle szigeteket (Samos, Paros, Delos, Lebinthus, Calymne) sorol.

X. könyv

⬅
Orpheus és Eurydice (1–85.)

Hymenaeus, a nász istene Orpheust keresi, aki feleségül készül venni Eurydicét. Az esküvőt vészjelek tömkelege előzi meg, és a tragédia be is következik: Eurydicét megmarja egy kígyó és belehal a sebbe. Orpheus hosszan siratja, majd leszáll az alvilágba, dalával kiengeszteli az alvilág urát (Plutót) és úrnőjét (Persephonét), akik azt szabják feltételül, hogy Eurydicét visszavezetheti a földi létbe, amennyiben az alvilági út során nem néz rá vissza. A feltételt nem sikerül teljesíteni, Eurydice elenyészik. Orpheus bánatában elfordul a nőktől és bevezeti a thrákok közt a fiúszerelmet.

2. Cicon: thrák népcsoport Ciconia tartományban, a Hebrus folyónál.

11. Rhodope: thrák hegy.

13. Taenarus: barlang a Peloponnészoszon, az alvilág bejárata. Styx: az alvilág kapujánál található folyó, melyen az alvilág révésze (Charon) szállítja át a holt lelkeket a túloldalra.

20. Tartarus: az alvilág.

21. A Medusa-utód Cerberus. Orpheus nem kívánja felhozni a földre az alvilág bejáratát őrző háromfejű ebet, mint egykor Hercules.

28. Célzás arra, hogy Pluto elragadta Proserpinát.

41–47. Az alvilágban míg Orpheus énekel, szünetelnek a gyötrelmek: az örök szomjúságra és éhségre ítélt Tantalus nem nyúlt a vízhez, Ixion kereke megpihent, Tityos máját nem tépte a keselyű, Belos utódai (a férjgyilkosság miatt bűnhődő danaidák) nem meregették feneketlen edényeiket, Sisyphus megpihent a hegyre felgördítendő, majd onnan minduntalan visszagördülő kövön, a bosszú és lelkifurdalás istennői zokogtak.

51. Avernus: az alvilág.

65–71. Egy férfi meglátta, amint Hercules felvezette a megláncolt Cerberust, és félelmében kővé dermedt. Olenos felvállalta Lethaea bűnét, aki szépségével hencegett az istenek előtt. Büntetésből két szirtté váltak az Ida-hegynél.

76. Erebus: az alvilág legsötétebb része.

77. Haemus-hegy: thrák hegység.

78. Titán: a nap.

⬅
Pygmalion (241–297.)

Pygmalion, a kivételesen erényes szobrász nem rajongott a nőkért, mert fesletteknek találta őket. Magányában alkotott egy tökéletes nőszobrot, melybe valósággal beleszeretett. A ciprusi Venus-ünnepen Pygmalion feleséget kér magának, erre Venus elevenné teszi a szobrot. Pygmalion nemcsak feleséget kap, hanem hamarosan megszületik Paphos nevű fia is.

263. A Heliasok könnye a borostyánkő.

267. Sidoni: phoeniciai.

284. Hymettus: attikai hegy, mely mézéről híres.

Örök változásban
(A műfordító jegyzete)

Ovidius folytonos éneke (az Átváltozásokat maga a költő nevezte így) egyszerre emberiségtörténet, lélektani tanulmánysorozat, mitológiai kézikönyv és eleven eposz, melyet a nem mindig vaslogikával fegyelmezett, mitikusra színezett és drámai jelenetekre bomló kulturális emlékezet tart össze. A történetekbe vesző történelem csodája válik egységgé benne, méghozzá a folytonos visszatérés antik időfogalmai mentén. Minden perc átváltozás, a létezés is egy átváltozásfolyamat, maga a világ is egy teremtett költemény, s a költemény is világteremtés, minden a káosz elrendezhetőségéről szól, legyen a káosz kozmikus vagy a történetalakítást fenyegető valóság. Ovidius költészete egy alapvető életelv köré szerveződik: ez pedig az átváltozás maga. Sőt, az átváltozás több mint életelv, hiszen a halott matéria is képes rá, s a költő nem egyszer épp ezt az átmenetet ragadja meg. A tizenöt énekes eposz világrendje nem hierarchikus, hanem körkörös, az isteni szféra sem stabil vagy végleges: gyakorlatilag nem ismeri az örök, az elpusztíthatatlan és a változatlan fogalmát, hacsak az átváltozás mechanizmusának stabil és örök jelenlétét nem tekintjük annak. De talán pontosabban fogalmazunk, ha azt állítjuk, hogy semmi sem pusztulhat el teljesen, legfeljebb átalakul, hogy újabb átalakulások végtelen katalizátora legyen.

Publius Ovidius Naso (Sulmo, Kr. e. 43 – Tomi, Kr. u. 17/18?) műve a szerző középső alkotói korszakának terméke, feltehetőleg Kr. u. 1 és 8 között keletkezett. Tizenöt, hexameterekben írt könyvből áll. Ovidius mitológiai eposza, világkölteménye bámulatosan plasztikusan, szinte csevegve szőtte egybe történeteit, sejtről sejtre épül, mutatkozik meg a szöveg teste, hogy aztán még nagyobb rendszerbe integrálódhasson. A retorika leképezi a szöveg tematikus-lélektani mozgásait, a zeneiség elsődlegesen fontos, hiszen a vérkeringés ritmikáját adja. A mű egysége a mitikus-kulturális emlékezet polifóniáján és a költői fantázia szabad mozgásán nyugszik, a komponálás érzelmi-drámai alapú, nincs egzakt módon felírható képlete, noha vannak vezérnarratívák, mint például a Théba–Athén–Róma harmadoláson alapuló világtörténet-kompozíció, hiszen a mű e tekintetben a világtörténelem betetőzése, a görög és trójai világkép kiteljesedése a rómaiban, mely Augustus új aranykorával ér a csúcsra.

Az új Átváltozások egy kortárs nyelv felől teremti újjá Ovidius világát, de korántsem homogén és mechanikus jelleggel, hanem igazodva azokhoz a kapcsolódási pontokhoz, melyek a magyar és a latin kulturális tradíciót párbeszédképessé teszik. A cél egy olyan szervesülés létrehozása, mely a szöveg testét örök olvasói provokációnak tartja, mely nem pusztán a mese vagy mítosz szintjén jelzi az átváltozás elkerülhetetlenségét, hanem az irónia, a retorikai topográfia és a modern magyar hexameter muzsikájának szintjén is.

A költő a világ szimultán és kiszámíthatatlan történéseihez az emlékezet tartományainak érzelmi geográfiájából keresett mintákat, illetve az elbeszélhetőség problematikusságának felismerése révén jutott el a változatossághoz és epizodikussághoz mint elbeszélői formához, ami egyben a „nagy elbeszélés” elbeszélhetetlenségének és a nyelv totális uralhatatlanságának forradalmi be- és felismerése is. Mindössze annyi bizonyos, hogy a permanens átváltozás a létezés legfőbb tulajdonsága, mely nemcsak természeti jelenségeket, a bioszféra egyes létezőit kreálja vagy szünteti meg, hanem birodalmakat, országokat, hatalmi erőtereket is befolyásol, sőt mentális energiákat és tudattartalmakat is mozgósít. A szöveggenerálást természeti folyamatként, az indázó hexameterek sarjadásaként kell elfogadnunk – lehet, hogy a carmen perpetuum, a folytonos ének lényege mindössze a tökéletes forma kohéziója, lián- és szíjszerkezete. A hexameter a folyamatosság biztosítéka, a kozmikus és a narratív idő mértéke, a költemény egyetlen stabil eleme, váz és mintázat, mely nélkül a szöveg összeomlik: ez magyarázza a fordítói eltökéltséget is a formahűség mellett. Ami pedig a történetek egymásba fűzését illeti: ha meg fogjuk tudni magyarázni, miért olyanra nőtt egy fa, amilyenre, akkor arra is lesz magyarázat, hogy miért épp ezt az alakot öltötte fel Ovidius költeménye.

A magyar Ovidius-hagyomány vonatkozásában elmondható, hogy Ovidiust nemcsak szinte folyamatosan olvasták (magyar „fordítása”, átdolgozása a 16. században kezdődött el), hanem helyi Ovidius-legendák is keletkeztek. 1508-ban például Szombathelyen „megtalálták” a költő sírját, még a sírfelirata is „előkerült”. A Naso számkivetése című barokk iskoladráma komikus világában Ovidiust Losoncra száműzik. A barokk egyébként a magyar Ovidius-értés egyik fénykora: Gyöngyösi Istvánt magyar Ovidusnak nevezték, Zrínyi Miklós pedig a verskötetét Ovidius eposzának motívumai alapján komponálta meg. Hosszan folytathatnánk a hatástörténeti sort akár Tolnai Ottó vidéki Orpheuszáig. Különös véletlen, hogy 2014-ben Szőny (Brigetio) területéről került elő Ovidius egyetlen ókori ábrázolása egy tetőfedő téglán, mely ma a komáromi múzeumban látható.

A mű egyetlen jelentős magyar fordításváltozata, Devecseri Gábor 1964-es fordítása nem aratott sikert: Devecseri Ovidiusa Homérosz-fordításai mellett valóban eltörpül. A Devecseri-fordítást emlékezetes utószóval kísérő Szilágyi János György Devecseri-nekrológjában azt írta, hogy a fordítást „teljes némaság” fogadta. Talán tapintatból, talán a korban szokásosnál kissé pimaszabb hangja miatt hallgatta el Horváth István Károly lesújtó kritikáját (Az örökkévalóság kétezer éve, Tiszatáj 1965/10, 805–808.), melynek a legtöbb esetben valóban jogos kritikai észrevételeit itt nem ismétlem el. A Devecseri Gábor előtti verses, publikált és teljes magyar fordítások (Sándor István, 1792; Egyed Antal 1851) teljességgel eljelentéktelenedtek. Az új fordítás szükségességét mégsem az magyarázza elsősorban, hogy letűnt egy ellentmondásaiban is kétségkívül igen jelentős, épp Devecseri Gábor nevével fémjelezhető fordítói paradigma, hanem az új kérdésfelvetések példátlan ereje. A kortárs irodalmi mozgások poétikai kihívásai sem hagyhatók figyelmen kívül, hiszen ez a szöveg nem egy múzeumi tárló számára készül. Ovidius hatóereje példátlanul erős a kortárs és a modern irodalomban, de még a populáris kultúrában is, s ideje megmutatni az egyre bonyolultabb hálózatok rendszerébe illeszkedő szövegek jelenben kirajzolható ősmintázatát. És természetesen ott vannak a friss filológiai eredmények, szövegkorrekciós, szövegrekonstrukciós vívmányok és értelmezői felvetések is, elég R. J. Tarrant kiadásának (P. Ovidi Nasonis Metamorphoses, Oxford Classical Texts, 2004) filológiai apparátusára és szövegkritikai megjegyzéseire pillantani. A fordításhoz más szövegkiadásokat és kommentárokat is használtam, és figyelembe vettem az eposz angol, olasz és német kétnyelvű kiadásainak anyagát is. Örvendetes, hogy a magyar Ovidius-kutatás is kivételesen élénk. Krupp József (Distanz und Bedeutung című monográfiájában, Heidelberg, Winter, 2009) figyelte meg, hogy az irónia Ovidiusnál struktúraképző elemként értelmeződik, ám destabilizáló energiaként is áthatja az egyértelműsítő jelentésképzés mechanizmusait. Ez is egy olyan markáns tapasztalat, melynek át kell hatnia az új magyar fordítást. Nem hagyhatók figyelmen kívül azok a tudományos és tudományközi kontextusok sem, melyeket például a Krupp József szerkesztésében megjelent Világok között: Tanulmányok Ovidius életművéről (Budapest: reciti, 2020) című konferenciakötet megteremtett. Inspiratívan hatottak olyan poétikai alapozású elméleti munkák is, mint például Bényei Tamás Más alakban című könyve, mely A metamorfózis lehetséges poétikái és politikái alcímet viseli (Pécs, Pro Pannonia, 2013). Gloviczki Zoltán Ovidius ars poeticája címmel kiadott monográfiája (Budapest, Akadémiai Kiadó, 2008) remek kalauza lehet az érdeklődő magyar olvasónak.

Kivételesen nagyra tartom Italo Calvino Gli indistinti confini (Bizonytalan határok) című esszéjét, mely a mű Einaudi-féle latin–olasz kétnyelvű kiadását vezette be (1979, 1994), de még a legválogatottabb hazai és nemzetközi szak- és esszéirodalom felsorolása is messze meghaladná ennek az írásnak a kereteit. Nem beszélve azokról a szépirodalmi vagy képzőművészeti, illetve filmes inspirációkról, melyek ugyancsak rávetülnek Ovidius szövegeire.

„Mi a költészet? Ami a fordításban elvész” – mondta Robert Frost. Nem állítom, hogy fordításomban semmi nem veszett el Ovidius spontán eleganciájából, természetes következetességgel sarjadó költészetéből, de remélem, hogy a veszteséget kompenzálandó teremtődött, generálódott is némi kiegyensúlyozó költészeti energia. Ezt a felszabaduló többletet részint a magyar nyelv és költői hagyomány erejében bízva, részint a releváns kortárs költői beszédmódokhoz igazodó elgondolásoktól vártam. Élvezetes, jól olvasható és költői szövegre törekedtem, nem mozaikosra, hanem ecsetvonásszerűen lendületesre, egyszerre képire és zeneire, konkrétra és talányosra, drámaira és ironikusra. A szöveg végére illesztett jegyzetapparátusban a konkrét, sorokhoz, szakaszokhoz fűzött magyarázatok elé az adott egység rövid tartalmi összefoglalását illesztettem, nemcsak a szöveg régiségéből és kulturális beágyazottságából fakadó alapvető problémák miatt, hanem azért is, mert a célzás, az utalás, az elhallgatás, a homály eleve a költői szöveg létmódjához tartozik. Ovidius szövegéből nem akartam se didaktikus költeményt, se „prózai” parafrázist, se mitológiai képeskönyvet csinálni. De azt se szerettem volna, hogy a szöveg saját poétikáján túl bonyolódó rejtvénysorozatként hasson, melyet a türelmesen tehetséges és tehetségesen türelmes olvasó fokozatosan megfejt (arra ott van Devecseri hatványozottan latinos szövege). Minden latinista ismeri az áramütésszerű megvilágosodás pillanatának boldogságát, amikor a „reménytelenül” bonyolultnak ható, bámulatosan elrendezett latin nagymondat egyszer csak teljesen érhetővé és világossá, sőt egyenesen könnyeddé válik. Ovidiusnak is szép számmal vannak ilyen mondatai. A szintaxist, a mondatszerkezetet a magyar nyelv kívánalmaihoz és poétikai hagyományaihoz igazítottam. A műfordítás is átváltozás, sőt átváltozások kontrollált sorozata.

Az antik nevek esetében megőriztem a latin írásmódot és prozódiát. Mellőztem a különféle radikális licenciákat, hiszen Ovidius hibátlanul versel. 11 995 hexametert skandálhat el a muzikális olvasó; igyekeztem e klasszikus formát a maga változatosságában, esetleges közlő szerepét kiemelve fordítani. Pontos, de szinte „észrevétlen” formát akartam, mely olyan természetességgel lüktet, mint testünkben a szív- és érverés. Ha odafigyelünk rá, halljuk, ha nem, akkor is jelen van.

Vannak Ovidius nyelvének olyan speciális közlő funkciói is, melyek összekapcsolják a választott retorikai formát vagy alakzatot és a történést. Narcissus például a chiazmusok rendjéhez igazodva nézi saját tükörképét. Icarus zuhanását a váratlanul megszakadó anafora is jelzi. Ovidius számol olvasója többkultúrájúságával is, a görög nyelvismeretet természetesnek veszi, ezért görögből magyarázható etimológiai és asszociációs poénokkal is él. Venus például céloz rá, hogy a görög nevében (Aphrodité) szerepel a hab szó, jelezve, hogy a sors gyakorta a névbe íródik. Hyppolytus nevét azért kell lecserélni, mert magában hordozza saját tragédiáját: így lesz a rómaiaknál Virbius (azaz kétszeresen is férfi) az, „akit lovak pusztítottak el”. Aiax és Hyacinthus virágokká változnak, melyekből kiolvasható a gyászra utaló AI szó. A költő egzotikus mítoszokat, isteneket is bevon, egyes történeteket csak utalásszerűen villant fel. A jegyzetekben e téren is igyekeztem a lehető legtakarékosabban és leghatékonyabban eligazítani az olvasót.

Köszönettel tartozom azoknak a folyóiratoknak (többek közt az Alföldnek, a Jelenkornak, a Kalligramnak, a Korunknak, a Látónak, a Műútnak, a Parnasszusnak), melyek részleteket közöltek a szövegből, ezzel is bizonyítva, hogy Ovidius kortárs szerzőként is megállja a helyét, hogy képes párbeszédet folytatni a kortárs irodalom szövegeivel, hogy képes rácsatlakozni a legfrissebb irodalmi mozgások hálózatára. Köszönet a kifejezetten szakmai fórumoknak is (például az Ókor folyóirat szerkesztőinek, az ókortudományi és műfordítással foglalkozó konferenciák és szimpóziumok szervezőinek), akik a fordítói koncepció szakmai hitelét erősítették. A sok név közül itt most csak párat emelek ki: külön köszönöm Gergely Ágnesnek, Kőrizs Imrének, Krupp Józsefnek, hogy a szöveg egyes részeihez építő kommentárokat fűztek, sőt olykor fordítói ajánlatokat tettek, és külön köszönöm Polgár Anikónak, hogy a magyar szöveget egybevetette a latinnal és javaslataival, meglátásaival hozzájárult a végső szövegváltozat kialakításához. Kiemelt köszönettel tartozom továbbá Szigeti Lászlónak is, aki kezdettől támogatta a fordítás létrejöttét, élénk és lendületes hozzászólásaival, kritikai megjegyzéseivel beszélgetéseink során folyamatosan inspirálta az éveken át zajló munkát. Nem hagyhatom említés nélkül Dallos Ádámot sem, aki folyamatosan készülő grafikáival folyamatosan fenntartotta a közös lelkesedés hevét Ovidius műve iránt, s nagyszerű munkáival nemcsak ennek a kötetnek az arculatához járult hozzá, hanem az ovidiusi világ és a magyar szöveg dimenzióit is kiterjesztette.

„Az antikvitás akkor szól hozzánk, amikor neki kedve van, és nem akkor, amikor nekünk” – írja Nietzsche. Most ismét szólni látszik: Ovidius például a biopoétikai megközelítések és a kulturális emlékezet kutatásának egyik alapszövegévé válik, az antik költők közül ma alighanem a legelevenebben kapcsolódik be a kortárs diskurzusokba.

Tartalom

Első könyv

A világ keletkezése, benépesítése, az ember teremtése

A világ négy korszaka

A gigászok

Az istenek gyűlése. Lycaon

Az özönvíz

Deucalion és Pyrrha

Python, a pythói játékok megalapítása

Daphne

Io. Argus. Syrinx

Phaeton

Második könyv

Phaethon a nap birodalmában

A Heliasok

Cygnus

Callisto

Coronis. A holló és a varjú. Ocyroe

Battus

Aglauros

Europa elrablása

Harmadik könyv

Cadmus

Actaeon

Semele

Tiresias

Narcissus és Echo

Pentheus. Acoetes hajója

Negyedik könyv

Minyas lányai

Pyramus és Thisbe

Venus és Mars násza, Leucothoe, Clytie

Salmacis és Hermaphroditus

Athamas és Ino

Cadmus és Harmonia

Acrisius hitetlensége. Perseus és Atlas

Perseus és Andromeda. Medusa története

Ötödik könyv

Perseus és Phineus

Proetus. Polydectes

Pegasos forrása. A Pierisek

Ceres. Proserpina és Pluto. Cyane

Ceres bolyongásai. A gyíkfiú. Ascalaphus. A szirének

Arethusa

Lyncus és Triptolemus. A Pierisek átváltozása

Hatodik könyv

Arachne

Niobe

Latona Lyciában

Marsyas

Pelops

Tereus, Progne és Philomela

Boreas és Orithyia. Zetes és Calais

Hetedik könyv

Iason és Medea

Aeson

Pelias

Medea útja

Hyrie. Cygnus és Phyllius

Medea bosszúja és szökése

Theseus hazatérése

Aeacus. Arne. A pestis. A hangyák népe

Cephalus és Procris

Nyolcadik könyv

Nisus és Scylla

Minotaurus labirintusa. Ariadne koszorúja

Daedalus és Icarus

Perdix

A calydoni vadkan

Theseus, Achelous és Perimele

Philemon és Baucis

Erysichthon

Kilencedik könyv

Achelous és Hercules

Nessus

Hercules halála, Lichas

Alcmene és Galanthis

Dryope

Iolaus

Byblis

Iphis

Tizedik könyv

Orpheus és Eurydice

Cyparissus

Ganymedes

Hyacinthus

A ciprusi emberáldozatok és istentagadók

Pygmalion

Myrrha

Venus és Adonis

Atalanta és Hippomenes

Adonis halála

Tizenegyedik könyv

Orpheus halála

Midas

Az első Trója pusztulása

Peleus és Thetis

Daedalion és Chione

A farkas

Ceyx és Alcyone

Aesacos és Hesperia

Tizenkettedik könyv

A kígyó

Iphigenia

Fama lakása

Achilles és Cygnus

Caeneus

A kentaurok és lapithák harca, Caeneus átváltozása

Periclymenus

Achilles halála

Tizenharmadik könyv

Aiax és Ulixes vitája

Hecabe átváltozása, Polyxena és Polydorus halála

Memnon

Anius lányai

Orion lányai

Scylla. Acis és Galatea

Glaucus

Tizennegyedik könyv

Scylla

A cercopsok

Sibylla

Achaemenides

Macareus elmeséli Circe történetét

Picus és Canens

Acmon és társai. A vadolajfa

Aeneas hajói

Aeneas istenné válik

Pomona és Vertumnus. Anaxarete és Iphis

Romulus és Hersilia

Tizenötödik könyv

Myscelos megalapítja Crotont

Pythagoras

Egeria. Hippolytus

Tages, Cipus

Aesculapius

Caesar

Jegyzetek

Örök változásban (A műfordító jegyzete)

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.
Elektronikus kiadás, 2026

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Polgár Anikó
Borítóterv Ágoston Dóra
Fotóreprodukció Áment Gellért
Művészeti Vezető Hrapka Tibor

Kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 607 1

Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL OFL