R. AUSTIN FREEMAN

Mr. Pottermack tévedése

A mű eredeti címe

Mr. Pottermack´s Oversight

Hungarian translation © Vadász Márton

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

VADÁSZ MÁRTON

Szerkesztette

HORVÁTH ANNAMÁRIA

ISSN 2939-6352

ISBN 978 615 104 125 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

1
Mr. Pottermack felfedezést tesz

A krónikás szeretné teljes részletességgel, a lehető legpontosabban, és a dolgok legelejétől bemutatni a történteket, és ez óhatatlanul felveti a kérdést: hogy kezdődött? Nem könnyű válaszolni erre, hiszen ha felidézzük a saját életünk bizonyos epizódjait, és megpróbáljuk őket minél régebbre visszavezetni, annál több olyan előzményt fedezünk fel, amelyek meghatározó szerepet játszottak az események alakulásában.

Ami ezt a történetet illeti, joggal feltételezhetjük, hogy Mr. Pottermacknek a kertjében tett egyedülálló felfedezése indította el az ok-okozati összefüggések egész sorát. Ha közelebbről megvizsgálnánk a kérdést, kételkednénk abban, hogy ez az egész eseménysor valaha is megtörtént volna, ha nincs a napóra. Bizonyára nem történt volna meg, legalábbis nem Mr. Pottermack életének abban a kritikus szakaszában. Márpedig ha nem, akkor… – no de ne pazaroljuk az energiánkat hiábavaló találgatásokra! Válasszuk a biztonságos és egyszerű utat! A beszámolót tehát a napórával kezdjük.

Amikor Mr. Pottermack először megpillantotta, a város szélén, egy kőfaragó udvarában állt. Nyilvánvalóan túl régi volt ahhoz, hogy az udvar tulajdonosának, Mr. Gallettnek az alkotása legyen. A szinte rikítóan új sírkövek és a frissen faragott kőtömbök között kissé lerobbantnak és elfeledettnek tűnt. Mr. Pottermacknek már régóta dédelgetett vágya volt, hogy legyen egy napórája. Méretes, fallal körülvett kertje mintha maga is valami központi díszítőelemért kiáltott volna: és mi lehetne odaillőbb és bájosabb, mint egy olyan időmérő, amely – az őt körülvevő virágokhoz és fákhoz hasonlóan – kizárólag az aranyló napsütésnek köszönheti a létezését?

Mr. Pottermack megállt a szélesre tárt kapuban, és a napórára nézett. Függőleges része kecses volt, akár egy román stílusú oszlop. Széles talapzaton állt, amely zuzmós és kopott is volt, Mr. Pottermack mégis úgy ítélte meg, hogy mindent egybevetve egészen jó állapotban lévő, nagyon szép régiséget talált. Az oszlopfő oldalába egy mottót is véstek. Amikor az udvarra besétálva megkerülte a napórát, és elolvasta a szöveget, a lelkesedése még tovább fokozódott. Megérintette a szép gondolat. Sole orto: spes, decedente: pax. Akár a saját személyes mottója is lehetett volna: a napfelkelte reményt, míg az alkony békét hoz. Élete első időszaka reményteljesen telt, és leghőbb vágya volt, hogy az öregkorát békében, nyugalomban élje. A közbeeső időszakról a mottó diszkréten hallgatott. Ugyanígy voltak az ő múltjának is olyan részei, amelyeket nagyon szívesen elfelejtett volna, hogy elmondhassa: a hajnal reményét az ő esetében közvetlenül a békesség váltotta fel, amikor az élete árnyékai hosszabbodni kezdtek.

– A régi napórát nézi, Mr. Pottermack? – kérdezte Gallett, amint beszélgetésre készen átvágott az udvaron. – Szép munka, csodálatosan megőrzött állapotban. Jó sok órát megszámolt már az ezerhétszázharmincnégyben kezdődött életében! És készen áll arra, hogy még legalább ugyanannyit megszámoljon. Nincsenek kerekei, amelyek rozsdásodnának. Az árnyékvető pálca és az árnyék sem kopik, mint az óramutatók. Sosem jár le, így nem kell felhúzni sem. Íme a napóra előnyei!

– Honnan került ide?

– Az Apsley udvarház kertjéből hoztam el. Éppen újjáépítik, korszerűsítik a kúriát, és az új tulajdonos azt mondta, vigyem el nyugodtan. Mostanában már nincs szükség napórára, mondta. Se ő, se más nem akarja használni. Szóval így lett az enyém. Szeretné felállítani a kertjében? Olcsón odaadnám.

Pottermack kérdésére a kőfaragó olyan nevetségesen alacsony árat mondott, hogy ő azonnal elfogadta az ajánlatot.

– El is hozza és megjavítja nekem? – kérdezte.

– Természetesen, uram. Nincs szükség sok javításra. Ha eldönti, hová óhajtja állítani, én már viszem is, és felállítom. De jó lenne, ha előkészítené a helyét. Ásson mélyre az altalajba, és alakítson ki egy sík felületet! Akkor teszek alá egy alapot téglából, és nem kell attól tartania, hogy elmozdul a helyéről.

Így kezdődött. És az ilyen jelentéktelen, véletlen apróságokon múlhat az ember sorsa. A kőfaragó udvarából Mr. Pottermack ruganyos léptekkel igyekezett hazafelé. Menet közben maga elé képzelte a kertje alaprajzát, és miután a rózsákkal díszített verandán áthaladva belépett a ház bejárati ajtaján, már egyenesen az ásás tervezett helyszíne felé készült indulni.

De nem tette, mert ahogy kinyitotta az ajtót, az előszobával szomszédos helyiségből kiszűrődő hangokra lett figyelmes, majd kilépett a házvezetőnője, és közölte, hogy Mrs. Bellard személyében látogatója érkezett, és odabent várakozik. A bejelentés láthatóan nem volt kellemetlen Mr. Pottermack számára, így a jókedvét egy cseppet sem árnyékolta be. Sőt, azt is mondhatnánk, hogy a hírre az arca még jobban felderült.

Mrs. Bellard özvegy volt. Ez nem jelenti azt, hogy olyan förtelmes gyászruhát viselt, mint amilyenekkel egy generációval korábban a nők visszataszítóvá tették önmagukat, és megsértették az elhunyt hozzátartozójuk emlékét. De mégis láthatóan özvegy volt. Komor öltözéke jól megválasztott, ízléses és a helyzethez illő volt. Öltözékének szigorúsága csak még inkább kiemelte csendes, méltóságteljes lényének báját. Őszinte mosollyal üdvözölte Mr. Pottermacket, és miközben kezet fogtak, különösen kellemes, dallamos hangon mondta:

– Nem szép tőlem, hogy ismét zaklatom. De ön hatalmazott fel rá.

– Valóban. Sőt megkértem, hogy tegye – hangzott a szívélyes válasz, és amikor a hölgy elővett a kosarából egy kis fémdobozt, a házigazda megkérdezte:

– Csigák?

– Csigák – válaszolta a nő, és mindketten nevettek. –Tudom, hogy nagyon ostoba dolog tőlem. Készséggel elhiszem, hogy ahogy mondja, azonnal elpusztulnak, ha forrásban lévő vízbe dobják őket. De én mégsem tudom rávenni magam, hogy megtegyem.

– Természetesen. Miért is tenné, ha van egy szakértő barátja, aki megteszi ön helyett? Ma este megölöm és kiszedem őket a házukból, holnap pedig már el is viszem önhöz az üres rezidenciáikat.

– Nem kell ezzel fáradnia! Adja csak oda őket a házvezetőnőnek, és én majd a vásárlásból hazafelé beugrom értük. De tényleg nagyon szégyellem, hogy ennyire kihasználom magát! Végez a szegény kis jószágokkal, kitakarítja a külső vázukat, azonosítja, hogy melyik alosztályba, és azon belül melyik rendbe tartoznak, és nekem már nem marad más dolgom, mint hogy kartonra ragasszam őket, alájuk írjam a nevüket, és betegyem őket a vitrinbe. Szélhámosnak érzem magam, amikor a Természetbarátok Klubjában a saját példányaimként mutatom be őket.

– De kedves Bellard asszony – tiltakozott Pottermack –, elfelejti, hogy ön az, aki felfedezi a titkos rejtekhelyeiket, és begyűjti őket. Ez a dolog igazi tudományos része. A csigaházak kipucolása és azonosítása pusztán egy asszisztensi feladat. Az igazi természettudós az, aki a terepmunkát végzi, és ön egy igazi zseni az apró oszlopcsigák, fénylőcsigák és hasonlók megtalálásában!

A hölgy hálás mosollyal fogadta a bókot, majd kinyitotta a kis dobozt, felmutatta a legutóbbi „fogását”, és elmesélte a keresgélés néhány izgalmas részletét, amelyeket Pottermack érdeklődéssel hallgatott. Ahogy beszélgettek, félig elmélyülten, félig csak mímelve a lelkesedést, egy megfigyelő észrevette volna, hogy bár nagy a barátság kettejük között, a természetrajzi kutatás talán csak hihető és kényelmes ürügyként szolgált arra, hogy gyakran és hosszan élvezzék egymás társaságát. Vidéken élve ezek az apró óvintézkedések néha szükségesek, mert az emberek hajlamosak túlzott érdeklődést mutatni mások dolgai iránt, és csak így lehet elejét venni a pletykának.

Ha valaki igazán alapos megfigyelésnek vetette volna alá őket, más tények is feltűnhettek volna neki. Például az, hogy ez a két személy egy tekintetben furcsán hasonlított egymásra: távolabbról nézve mindketten idősebbnek tűntek, mint közelebbről. Első pillantásra a szemüveges, szakállas és komoly Mr. Pottermack közel ötvenévesnek látszott. Egy kritikusabb vizsgálat kimutatta volna, hogy ez az első benyomás téves. A gyors, könnyed mozdulatok, az azokban megnyilvánuló erő és dinamizmus, valamint a szemüveg mögött ragyogó éber, figyelmes szempár arra utalt, hogy az őszülő haj és az arcon lévő ráncok valami másnak köszönhetik létezésüket, mint az idő puszta múlásának. Így volt ez Mrs. Bellarddal is. Egy véletlen találkozás során mindenki egy magát jól tartó, középkorú nőnek hitte volna. Ám most, ahogy mosolyogva beszélgetett a barátjával, lehullottak róla az évek, és a barna hajában megcsillanó ősz hajszálak és a szeme mellett látható halvány szarkalábak ellenére szinte kislányosnak tűnt.

De volt még valami más is. Valami igazán furcsa. A két ember mintha lopva vizsgálgatta volna egymást. Semmi barátságtalan vagy gyanús nem volt a tekintetükben. Épp ellenkezőleg. Mr. Pottermack arckifejezésében volt valami várakozásteljes. Olyan volt, mint aki egy bizonyos szóra vagy cselekedetre vár. A kifejezés azonnal eltűnt, amikor beszélgetőtársa ránézett. Az özvegy modora másmilyen volt, de ugyanaz a különös vizsgálódás jellemezte. Amikor Pottermack figyelmét lekötötte valami, a nő hosszú, átható pillantást vetett rá. Ilyenkor a ráncok visszatértek a homlokára, az ajka megfeszült, és az arcán egyszerre szomorú, aggódó és zavart kifejezés jelent meg. Talán a zavart a legjobb szó rá. Tekintete legtöbbször a férfi profiljára és jobb fülére irányult. Igaz, mindkettő kissé szokatlan volt. A profil olyan, mint a görög férfiszobroké: az orr szinte tökéletesen a homlok vonalát folytatta, ami egy olyan jellegzetesség, amelyet hús-vér embereknél nagyon ritkán látni. Ami a fület illeti, az egy tökéletesen formált, arányos fül volt. Lombrosót biztosan nem érdekelte volna. De volt egy figyelemre méltó sajátossága: a cimpáján egy, az orvosok által diffúz anyajegynek, a köznyelvben portóibor-nyomnak nevezett folt volt. Elég kicsi, de nagyon jól látható, mintha a cimpára szilvalé csöppent volna. Mindez mégis aligha indokolta az özvegy zavart viselkedését.

– Micsoda szörnyű szószátyárok vagyunk! – kiáltotta Mrs. Bellard, miközben felvette a kosarát az asztalról. – Már félórája itt vagyok, és tudom, hogy akadályozom néhány fontos teendője elvégzésében. Ahogy végigjött a kerti ösvényen, úgy tűnt, hogy millió dolga van.

– Mindig nagyon tartalmas beszélgetést folytatunk a szárazföldi és édesvízi puhatestűekről.

– Így van – helyeselt a nő mosolyogva. – Mindig érdekes a társalgásunk, és én különösen sokat tanulok magától. De most már tényleg mennem kell, és hagyom, hogy a saját dolgaival foglalkozzon.

Mr. Pottermack kinyitotta vendége előtt az ajtót, és követte az előszobán át a kerti ösvényhez. Néhány pillanatig még feltartotta, amíg megtöltötte a kosarát a verandáról vágott rózsákkal. Miután kiengedte a kapun, még ott maradt, hogy figyelje, ahogy a város felé sétál. Észrevette, hogy a méltóságteljes, úriasszonyos tartása mennyire ellentétben áll a fiatalosan könnyed, ruganyos lépteivel.

Ahogy megfordult, hogy visszamenjen a házba, meglátta, hogy a postás közeledik, de mivel nem számított küldeményre, és a gondolatai még mindig a látogatója körül jártak, nem várta meg, hogy odaérjen. Amikor egy perccel később meghallotta a jellegzetes hangokat, akkor sem tért vissza, hogy megvizsgálja a levélszekrényt. Ehelyett a hátsó ajtón kiment a nagy konyhakertbe, végigment a hosszú, középső ösvényen, amely egy magas téglafalhoz vezetett. A falban egy lakattal, kopogtatóval és elektromos csengővel is ellátott keskeny kapu volt. Egy kulccsal kinyitotta a lakatot, majd miután belépett, gondosan becsukta maga mögött a kaput.

Ezen a helyen egykor a régi ház gyümölcsöse és konyhakertje volt. Azóta virágoskertté alakították át, bár a régi gyümölcsfák közül sok még megmaradt. Egy nagy, téglalap alakú tér volt, körülbelül háromszáz négyszögöl kiterjedésű, és minden oldalról egy több mint két méter magas, régi fal vette körül. Csak két nyílás volt rajta: a kapu, amelyen az imént belépett, és egy kisebb ajtó, oldalt. Az utóbbit szintén lakattal látták el, sőt két retesz is nehezítette a kinyitását.

Kellemes hely volt, ha a lakó csendre és elszigeteltségre vágyott, ahogy az Mr. Pottermack esetében gyakran így is volt. A kert központját egy nagy, füves terület foglalta el. Körülötte egy szép kis, kavicsos út futott. Az út és a fal között széles virágágyások húzódtak. Az egyik sarokban egy téglából épült nyári lak, úgynevezett szaletli volt. Meglehetősen tágas építmény, cseréptetővel, deszkapadlóval, és néhány karosszéknek és egy jókora asztalnak elegendő hellyel. Ezzel a pavilonnal szemben, a falnál egy hosszú, tetőablakokkal ellátott fészer vagy melléképület állt. A csúnyácska építmény nyilvánvalóan nemrég készült, abban bízva, hogy az elé ültetett tiszafa sövény nemsokára elég magasra nő ahhoz, hogy eltakarja. Műhelyként szolgált, vagy inkább műhelyek egész csoportjaként. Mr. Pottermack sokféle dologgal foglalkozott, és mivel rendszerető, módszeres ember volt, szerette elkülönítve tartani a különböző elfoglaltságaihoz használt eszközöket.

Ez alkalommal a kerti szerszámokat és alkalmatosságokat rejtő kamrához ment, majd miután magához vett egy ásót, egy kalapácsot, egy hosszú zsinórt és néhány hegyes karót, kisétált velük a füves részre, és körülnézett. Magában már eldöntötte, hol kell állnia a napórának, de precízen meg kellett határoznia a helyet. A zsinór és a karók segítségével megmérte a pontos távolságokat, végül egy karóval kijelölte a számlap középpontjának a pontos helyét.

A zsinór segítségével egy körülbelül két méter sugarú kört rajzolt, és azon belül nyomban hozzáfogott a gyep felszedéséhez. Gondosan feltekerte és félretette, hogy majd visszafektethesse. Most pedig következett a valódi munka. Egészen az altalajig kellett leásnia. Vajon milyen mélyen lehet az? Levetette a kabátját, elszánt arccal ragadta meg az ásót, majd a kör pereménél erőteljesen a földbe döfte. Ezzel áttörte a kertiföld-réteget, és behatolt egy finom, sárgás, homokos agyagba, amely fel is gyűlt az ásón. Érdeklődéssel szemlélte, de tovább ásott, sekély árkot nyitva a kör kerülete mentén.

Amikor másodszor is körbeért, és az árkot mintegy húsz centiméteresre mélyítette, a kört immár a sárga agyag övezte. Meglepően soknak tűnt ahhoz képest, hogy milyen sekélyről származott. Újra magára vonta figyelmét az anyag. Mr. Pottermack a sokféle foglalatossága közt olykor a homokformába öntést is gyakorolta. Eddig mindig zsákban vásárolta az öntőhomokot. Ez az agyagos föld azonban, a lába által benne hagyott nyomokból ítélve, tökéletes öntőhomoknak tűnt, ráadásul karnyújtásnyira volt, az ő saját kertjében. Hogy kipróbálja, fölemelt egy jókora marékkal, és erősen összeszorította. Mire kinyitotta a kezét, a massza keményen összetapadt, és még az ujjbegyeinek a vonalait is híven őrizte.

Nagyon örült a felfedezésének, és rögtön el is határozta, hogy elraktároz belőle valamennyit a műhelye számára. Ezután folytatta a munkát, és hamarosan olyan réteghez ért, ahol az agyag már sűrű, tömör volt. Darabokban került az ásóra, mintha lágy kőzet lenne. Ezt gondolta az igazi altalajnak, és úgy ítélte meg, hogy ennél mélyebbre nem szükséges mennie. Ennek megfelelően a kör többi részét is ugyanilyen mélyre ásta.

Nehéz munka volt, és egy idő után kimerítően egyhangú. Ő azonban kitartóan dolgozott, a fáradtság legkisebb jele nélkül. A monotónia elterelte a figyelmét, és miközben változatlan erővel dolgozott, a gondolatai messzire kalandoztak: hol a napóra felé, hol – jóval hosszasabban – az imént távozott csinos vendége és annak zsákmánya felé, amely még őrá várt egy bádogdobozban.

Közel járt a kör közepéhez, amikor az ásója átvágott valamit, és előhozott egy darabka korhadt, gombák rágta fát. Szórakozottan félrevetette, majd ugyanott ismét mélyre döfte a szerszámot. Ezúttal azonban szokatlan ellenállásba ütközött. Nagyobb erővel nyomta le a nyelet, amitől az ellenállás engedett, az a valami átszakadt, és mintha üres térbe került volna az ásófej. Mr. Pottermack riadt kiáltást hallatott, megingott, és hajszál híján maga is az ásó után bukott.

Egy pillanatig teljesen megzavarodott, ami nem is csoda. Két lépést hátrált, még mindig a szerszám nyelét szorítva, és rémülten bámulta a fekete, tátongó üreget, amely csaknem elnyelte. De minthogy ez végül mégsem történt meg, hamar összeszedte magát, és óvatos vizsgálódásba kezdett. Néhány tapogatózó döfés az ásóval mindent megvilágított. A gödör, amelyet föltárt, egy régi kút volt: egyike azoknak a veszedelmes kutaknak, amelyeknek a száján nincs védőperem, egy szintben van a talajjal, és csupán egy vasalt fafedél takarja. A korhadt deszka, amelyet szétvágott, e fedél maradványa volt, és immár látta a rozsdás zsanérokat is. Mikor a kutat használaton kívül helyezték, valaki – elképesztő felelőtlenséggel – egyszerűen ráhalmozta a földet a lezárt fedélre.

Mr. Pottermack, miután mindezt megállapította, módszeresen tovább ásott, míg a kút nyílása szabaddá nem vált. Azután négykézláb a peremhez mászott, és óvatosan előrehajolva lenézett a sötét üregbe. Nem volt teljes a sötétség: a nyálkás téglabélés néhány méter után ugyan elnyelte a fényt, de Mr. Pottermack egész mélyen, szinte a föld gyomrában, kis kerek fényfoltot látott, rajta egy fej apró sziluettjével. Fölemelt egy kavicsot, a nyílás közepére tartotta, majd leejtette. Rövid idő múltán a fényfolt elsötétült, a kis fej eltűnt; majd egy újabb pillanat múlva egy „plop” hangot hallott. A halk csobbanást síri csend követte.

Víz volt tehát a kútban. Nem mintha ennek bármi jelentősége lett volna, hiszen úgyis újra be akarta fedni. Ám egészséges kíváncsiság ébredt benne, és tudni akarta, milyen mély a kút, mielőtt ismét a feledésbe küldi. Visszasétált hát a műhelybe, hogy a lakatosmunkák részlegében keressen egy megfelelő nehezéket. Végül a „vegyes holmik” fiókjában rátalált egy nagy vas faliórasúlyra. Nehezebb volt, mint amilyenre szüksége volt, de jobb híján azt vette magához. Visszatérve a kúthoz rákötözte a mérőzsinór egyik végére. A zsinór hossza már meg volt jelölve csomókkal, így további előkészületre nem volt szükség. Hason fekve, a kút peremén áthajolva Mr. Pottermack leengedte a súlyt. Hagyta, hogy a zsinór fusson az ujjai között, és miközben a súly egyre lejjebb haladt a víz felszíne felé, ő számolta a csomókat.

A csobbanás, amelyre várt, akkor ütötte meg a fülét, amikor a zsinóron lévő csomók tanúsága szerint a súly körülbelül nyolc és fél méter mélyre ért. Megjegyezte a számot, majd gyorsabban engedte futni a madzagot. Kis idő múltán a zsinór feszessége hirtelen meglazult: jelezve, hogy a súly immár a kút fenekére ért. A csomók száma közel ötméteres vízmélységet mutatott, vagyis a kút összesen valamivel több, mint tizenhárom méter mély volt. Belegondolni is borzasztó: egy hajszálon múlt, hogy ő maga most nem ott lent hever, ahol az órasúly megállapodott!

Enyhe borzongással fölegyenesedett, felhúzta a zsinórt, szépen felcsévélte, és letette a földre. A súlyt egyelőre rajta hagyta. Most azt a kérdést kellett megválaszolnia, hogy a kút létezése mennyiben befolyásolja a napóra elhelyezését. Úgy tűnt, egyáltalán nem. Épp ellenkezőleg: a kutat mindenképp biztonságosan be kell fedni, és a nap-óra, mint egy szilárd fedő, sokkal biztonságosabbá tenné. Ráadásul a kút szájának a közepe alig néhány centiméterrel tért el az óra kijelölt középpontjától. Ez különös véletlennek tűnhetett, de csak addig, amíg az ember végig nem gondolta, hogy mindkettőnek a helyét hasonló méréssel határozták meg, a kert alaprajza alapján.

Egy dolog azonban nyilvánvaló volt: Mr. Gallettet azonnal értesíteni kellett a felfedezésről, mert egészen másféle alapra volt szükség, mint amilyet eredetileg terveztek. Mr. Pottermack tehát felvette a kabátját, keresett egy ideiglenes fedelet, és – biztos ami biztos – a kút fölé tette, majd haladéktalanul útnak indult a kőfaragó telepére. Amikor kinyitotta a ház bejárati ajtaját, észrevette, hogy egy levél ott hever még mindig a levélszekrényként szogáló drótkosárban. De nem vette ki. Ráér, míg visszaérkezik.

Mr. Gallett őszinte érdeklődéssel hallgatta, bár némi sajnálattal is. A változtatás késedelmet és többletköltséget jelent. Két nagyobb kőlapra volt szükség, és azok elkészítése időbe telik.

– De tulajdonképpen miért akarja befedni a kutat? – jegyezte meg. – Egy jó kút, benne ötméternyi vízzel jól jöhet, ha beköszönt a kemény fagy, és az összes cső eldugul vagy szétreped.

Mr. Pottermack azonban megrázta a fejét. Mint a legtöbb városban felnőtt ember, idegenkedett a kutaktól, és a még friss élménye, hogy kis híján a vízbe pottyant, csak erősítette az előítéletét. Az ő kertjében nem lesz nyitott kút!

– Egyetlen kérdés van csak – vonta le a következtetést –, biztonságos helye lesz-e a napórának közvetlenül a kút fölött. Elbírja-e a kőlap a terhet?

– Az isten áldja meg, uram! – felelte Gallett. – Egy jó vastag kőlap elbírná a Szent Pál-székesegyházat is! Ráadásul kettőt teszünk egymásra, lépcső gyanánt. A napóra talapzata maga is majdnem egy méter széles lesz. Olyan erős lesz, mint egy ház.

– És mikorra tudja felállítani?

Mr. Gallett elmerengett.

– Lássuk csak! Ma kedd van. Egy teljes nap, míg azt a két lapot levágom egy tömbből, és formára igazítom. Mit szólna péntekhez?

– A péntek tökéletes lesz. Valójában nem sürgős, bár örülnék, ha a kútra mielőbb stabil fedél kerülne, hogy senkit ne veszélyeztessen. De semmiképp se erőltesse túl magát!

Mr. Gallett megígérte, hogy nem teszi, Pottermack pedig hazafelé vette az útját, hogy folytassa a munkáját.

Amikor ismét belépett házába, kivette a levelet a kosárból, és bontatlanul a kezében tartva átment a kertbe. A szabadba érve rápillantott a feladóra; és abban a minutumban különös változás történt rajta. Az arcáról eltűnt a derűs könnyedség, megtorpant, és a homlokát ráncolva bámult az írásra. Egy mozdulattal feltépte a borítékot, előhúzta a levelet, és gyorsan átfutotta. Rövid volt, mert szinte azonnal összehajtotta, visszacsúsztatta a borítékba, és zsebre vágta.

A falakkal körbekerített kertbe érve a nyári lakban letette a kabátját, a kijelölt helyhez sétált, és ismét munkához látott: a kört négyzetté bővítette, és a kút körül a talajt elegyengette, hogy megfelelő legyen a kőlapok számára. Az addigi lelkesedése azonban elpárolgott. Szorgalmasan dolgozott, de az arca most komor, mogorva volt, és a távolba révedő tekintete arról árulkodott, hogy a gondolatai már nem is a munkán, hanem az imént olvasott baljós üzeneten járnak.

Mikor besötétedett, visszafektette a fedelet, megtisztította és elrakta az ásót, majd a kabátját a karjára vetve bement a házba, hogy megmossa a kezét, és elköltse magányos vacsoráját. Gyorsan végzett vele. Gépiesen evett-ivott, a figyelmét elterelték a fejében kavargó sötét gondolatok. Amikor az utolsó falatot is lenyelte, egy kanna forrásban lévő vizet és egy tálat kért az alkalmazottól. Az egyik szekrényből elővett egy hosszú acéltűt, két csipeszt, egy itatóspapírt, és Mrs. Bellard bádogdobozával együtt maga elé tette mindezt az asztalra. A tálba forró vizet öntött, majd a dobozt kinyitva a foglyul ejtett csigákat óvatosan, egyenként áthelyezte a tálba. A szerencsétlen állatkák apró buborékokat eregetve nyomban visszahúzódtak a házuk belsejébe.

Pottermack a kannát a kandallópárkányra helyezte, leült az asztalhoz, maga elé tette a tálat és jobb kezébe vette az itatóst. Mielőtt munkához látott volna, elővette a levelet, kisimította, azt is az asztalra fektette, és lassan végigolvasta. Nem volt rajta sem fejléc, sem aláírás; és bár a borítékot Marcus Pottermack úrnak címezték, maga a szöveg sajátos módon így kezdődött:

Kedves Jeff!

Nem kis szívfájdalommal küldöm önnek e kis levélkét – folytatódott az írás –, amelyben, tudom, ön is osztozik majd. De sajnos nincs mit tenni. Reméltem, hogy a legutóbbi már valóban az utolsó lesz, ám úgy fordult, hogy csak az utolsó előtti. Minden erőmmel azon vagyok, hogy már csak erre az egy erőfeszítésre kérjem, úgyhogy nincs oka elkedvetlenedni. Ezúttal csupán egy apróságot kérek. Száz fontot, természetesen bankjegyekben. Az ötösök a legbiztonságosabbak. A szokott helyen találkozunk, szerdán, este nyolckor. Így, ha reggel felutazik Londonba, elég ideje lesz beugrani egy bankba, és előteremteni a pénzt. És ne feledje: meg kell kapnom! Nincs értelme holmi alternatívákon gondolkodni. A szükség törvényt bont. Olyan csapdahelyzetbe kerültem, hogy segítenie kell. Tehát a szerda esti viszontlátásra!

Mr. Pottermack letette a levelet, a tűt az egyik kezébe véve a másikkal kiemelt a tálból egy sárga, vékony falú csigaházat (Helix hortensis, var. arenicola), majd elgondolkodva, de biztos kézzel kezdte kihúzni belőle az összezsugorodott testet. A figyelme látszólag a munkára összpontosult, de a gondolatai messze jártak, és a tekintete időről időre visszavándorolt az előtte fekvő levélre.

Olyan csapdahelyzetbe kerültem, írja. Hát persze! A gyógyíthatatlanul könnyelmű fráter mindig csapdába kerül. Segítenie kell. Pontosan. Vagyis a kemény munkával megkeresett és önmegtartóztatással félretett pénzét bele kell hajítania a szerencsejátékos veszteségeinek feneketlen vermébe! …Azon vagyok, hogy már csak erre az egy erőfeszítésre kérjem. No persze! Ahogy az előző is az utolsó volt. És az azelőtti. És az ezután következő is az lesz, meg az azt követő is – a végtelenségig! Mr. Pottermack most mindezt kristálytisztán látta. Megértette azt, amivel oly sok más áldozat is szembesült már: hogy minden zsaroló reménytelenül megbízhatatlan. Hogy a folyamatnak sosincs vége. Van valamije, amit el akar adni. El is adja; de amint megkaparintja a pénzt, a portéka máris visszakerül hozzá, hogy újra meg újra eladhassa. Nincs szerződés, amely kötelező erejű volna; nincs szóbeli egyezség sem, amit be kell tartania. Nincs mód lezárni a dolgot, mert bármilyen súlyos áldozatot hoz is az ember, alighogy megteszi, máris ott áll ismét a kiinduló helyzetben.

Ezeken a keserű igazságokon töprengett borúsan, és föltette magának a kérdést, amit minden hozzá hasonló áldozat föltesz: nem lett volna jobb mindjárt az elején elküldeni ezt a gazembert a pokolba, és hagyni, hogy történjen, aminek történnie kell? De ez akkor kivitelezhetetlennek tűnt, mert a fickó bizonyára megtette volna a legrosszabbat – és arra még gondolni is rettenetes volt. Másrészt viszont tarthatatlan, hogy ez az állapot vég nélkül folytatódjék. Hiszen ő nem gazdag ember, bármennyire is annak véli ez a pióca. Ha ez továbbra is így megy, teljesen kiszipolyozza, nyomorba taszítja. És még akkor sem lehet biztonságban.

Belső lázongásának a hevét csak fokozta az a tény, hogy a nő, akinek épp a kérését teljesítve dolgozott, igen kedves volt számára. Bárhogy is képzelte maga elé a jövőt, a képen mindig ő volt a központi alak. A legforróbb vágya volt, hogy feleségül kérje, és illő szerénységgel végiggondolva is úgy érezte, hogy nem kapna kosarat. De miképpen kérhetné meg bárki kezét, míg ez a vámpír a vérét szívja? A házasság nem neki való: ma rabszolga, holnap koldus, és ez még nem is a legrosszabb eset…

Az estéből éjszaka lett, mire minden csigát a gyűjteményhez méltó állapotba hozott. Hátra volt még, hogy mindegyikhez apró névkártyát írjon, szükség esetén a Brit Puhatestűek című kézikönyv segítségével, majd külön-külön selyempapírba csomagolva gondosan behelyezze őket a bádogdobozba. Ezzel foglalatoskodott, amikor a házvezetőnője, Mrs. Gadby bejelentette, hogy befejezi aznapi szolgálatát, és nyugovóra tér. A falióra éppen tizenegyet ütött, mikor a csomagolópapírral és egy szalaggal csinos kis csomaggá varázsolt doboz tetejére ráírta a címzett nevét.

A házra mély csend borult. Mr. Pottermack rendszerint élvezte és igen nagyra értékelte azt a nyugalmat, amely a sötétséggel az emberi lakhelyekre száll, mikor minden elcsendesedik, és a világ álomba merül. Különös gyönyörűség volt számára leemelni a könyvespolcról valamely hűséges társát, a nagy karosszéket a kandalló elé húzni, és úgy olvasni. Még akkor is, ha – mint ezen az estén – a nyár heve miatt nem kellett begyújtani. Megszokásból most is a polchoz lépett, de könyvet nem vett le róla. Ma este sem olvasni, sem aludni nem volt kedve. Ehelyett pipára gyújtott, és fel-alá járkált a szobában, komor, elgondolkodó arccal, mint aki egy súlyos probléma megoldásán töpreng.

Oda-vissza, oda-vissza sétált, alig hallható neszt keltve, és eközben az arckifejezése kisebb változáson ment át. Komorságát ugyan nem vesztette el, de valahogy tisztábbá vált, mintha egy megoldás derengene föl előtte.

A falióra ütése, amely a nap végét jelezte, megállította a lépteit. Kiütögette a pipából a hamut, lecsavarta a petróleumlámpa lángját, és gyertyát gyújtott. Amint a lépcső felé indult, a vonásai között már felsejlett valami, ami arra utalt, hogy végső elhatározásra jutott. Az aggodalom és a zavar immár eltűnt az arcáról. Komor maradt ugyan, de olyan elszánt nyugalom ült rajta, mint az olyan férfién, aki meghozta a döntését.

2
A titkos látogató

Másnap reggel Mr. Pottermack tagadhatatlanul nyugtalan volt. Jó ideig nem talált magának megfelelő elfoglaltságot. A házban és annak kertjében bolyongott, olyan komoly és elmélyült arckifejezéssel, hogy rápillantva Mrs. Gadby azon morfondírozott, mi lelhette az egyébként oly élénk és jó kedélyű munkaadóját.

Egyvalami bizonyos volt. Nem fog „beugrani” egy londoni bankba. Az efféle korábbi kiruccanásairól kellemetlen emlékei voltak: a nehéz szívvel, nagy összegre kiállított csekk odacsúsztatása a pult fölött, a pénztáros meghökkent pillantása, a számlaegyenleg gondos ellenőrzése, majd az ötfontos bankjegyekből álló köteg átvétele, amelyet a pénztáros kérésére égő arccal átszámol; és mindezek után a megalázó távozás, a bankjegyeket a belső zsebébe gombolva. Közben végig a gyanú, hogy az erőltetetten közönyös pénztáros az első pillanattól tisztában volt az ügylet természetével. Nos, ez nem fog megismétlődni! Más eljárás következik.

Mivel nem tudta elméjét semmi mással lekötni, úgy döntött, hogy a napot a műhely alapos rendbetételének szenteli: hasznos és szükséges munka, amelynek ráadásul megvan az az előnye, hogy felfrissíti az emlékezetét a ritkán használt eszközök és anyagok hollétét illetően.

Valóban kitűnő időtöltésnek bizonyult; annyira, hogy olykor, egy-egy régen elfeledett szerszám vagy anyag előkerülésének izgalmában, kis időre el tudta feledni a rá váró, veszedelmes találkozást.

Így telt el a nap. Az ebédet gépiesen fogyasztotta el, és Mrs. Gadby rosszalló pillantásai kíséretében illetlenül rövid idő alatt végzett vele. Érezte ugyan a késztetést, hogy a házban maradjon, hátha összetalálkozik a kedves barátnőjével egy rövid csevegésre; de ellenállt: helyette ismét kiballagott a műhelybe. Délután, amikor visszatért a házba teázni, a házvezetőnő jelentette, hogy a kis csomagot rendben elvitték.

Sokáig időzött a tea mellett, mintha szándékosan húzná az időt. Végül, amikor felállt az asztaltól, közölte Mrs. Gadbyvel, hogy fontos munkája van, és semmilyen körülmények között ne zavarják.

Újra a fallal körülvett kertbe vonult, bezárta a kaput, és a kulcsot zsebre tette. Nem a műhelyben folytatta munkáját. Csupán betért oda, hogy magához vegyen egy hosszú acélcsavart és egy kis villanylámpát. Ezután sokáig sétálgatott a gyepen, kezét a háta mögé kulcsolva, állát a mellére hajtva, mintha mély gondolatokba merülne, ám időről időre az órájára pillantott. Háromnegyed nyolckor levette a szemüvegét, zsebre tette, majd odalépett a kúthoz, felemelte a sötét üregre helyezett fedelet, és a falnak támasztotta. Azután halkan elhúzta az oldalsó bejárat reteszét, lenyomta a kilincset, résnyire kinyitotta az ajtót, és elsétált a nyári lakhoz, amelybe belépve beleült az egyik karosszékbe.

Látogatója, ha híján volt is jó néhány erénynek, egyet mégis birtokolt: a pontosságot. A templom toronyórája alig fejezte be az ütést, amikor az oldalbejárat hangtalanul kinyílt, és a szaletli homályából figyelő Pottermack látta, hogy egy nagydarab férfi lép be lopakodó léptekkel, csendben becsukja maga mögött a kaput, és halkan becsúsztatja a reteszt.

A ház ura felállt, amikor a látogatója közeledett, és a két férfi a pavilon előtt találkozott. Minden tekintetben megdöbbentő ellentét volt köztük: termetben, arcvonásokban, modorban. Az érkező ember robusztus, nehézkesen mozgó és feltűnően túlsúlyos volt. Gyakran változó kifejezései közül most egy nyugtalan mosoly ült a képén, amelyen nyilvánvalóan ott hagyta nyomát a sokak által tévesen kellemesnek gondolt életvitel is, különösen annak folyékony eleme. Vendéglátója, az alacsonyabb termetű, szikár alkatú, értelmes tekintetű férfi, mozdulatlanul és nyugodtan állt, a szemét egyenesen a vendége nyugtalan arcára szegezve.

– Nos, Jeff – szólalt meg az érkező rosszalló hangsúllyal –, nem tűnsz különösebben boldognak, hogy látsz. Ez nem éppen szívélyes fogadtatás. Kezet sem fogsz egy régi jóbaráttal?

– Nem tartom szükségesnek – felelte ridegen Pottermack.

– Ahogy óhajtod. Talán inkább megcsókolnál? – Gúnyosan kuncogott, majd belépve a pavilonba, lezöttyent az egyik karosszékbe, és folytatta: – Mit szólnál egy kis szomjoltóhoz, amíg megbeszéljük a dolgainkat? Elég száraz időtöltésnek ígérkezik, ahogy az arcodat elnézem.

Pottermack válasz nélkül hagyta. Kinyitott egy kis szekrényt, kivett belőle egy üveg whiskyt, egy szódásszifont és egy poharat, és letette őket a vendége elé az asztalra. Nem volt nehéz észrevenni, hogy amaz már alapozott egy-két enyhébb vagy erősebb szomjoltóval, de ez nem tartozott Pottermackre. Ő mindenesetre meg akarta őrizni a józanságát. A másik azt tehet felőle, amit akar.

– Nem iszol velem, Jeff? – háborgott a látogató. – Ugyan már, öregem, ne légy ilyen savanyú! Kár ilyen nagy ügyet csinálni néhány fontból. Nem fog hiányozni, és kisegíted vele egy régi barátodat.

Mivel Pottermack továbbra sem felelt, hanem kemény arccal ült, és bámult maga elé, a másik töltött magának fél pohár whiskyt, felöntötte szódával, és nagyot kortyolt belőle. Ezután ő is elhallgatott egy időre, és a sötétedő kertet nézte. Lassan lehervadt az ő arcáról is a mosoly, mogorva, kissé nyugtalan kifejezést hagyva maga után.

– Látom felástad a gyepet – jegyezte meg végül. – Mi a terved? Zászlórudat állítasz?

– Nem. Egy napórát szándékozom odatenni.

– Napórát? Olcsón akarod mérni az időt, mi? Remek. Én kedvelem a napórákat. Nem ketyegnek, mégis elvégzik a dolgukat. Gondolom, lesz rajta valami jelmondat is. A legtöbbön az áll: Tempus fugit. Bizony, mindenki úgy érzi, hogy repül az idő, de különösen egy olyan valaki, aki sitten ült, és idő előtt kiröppent onnan. A napórád segít majd emlékezni a „régi szép időkre”. – Gonosz kacajjal fejezte be, és rosszindulatú pillantást vetett a némán, kőarccal ülő Pottermackre. Ismét feszült, kínos csend állt be, amely alatt a látogató időnként kortyolt a poharából, és sötét, zavart tekintettel méregette a társát. Végül, miután kiitta az italát, letette az üres poharat, és Pottermack felé fordult. – Gondolom megkaptad a levelemet, hiszen nyitva hagytad a kaput – mondta.

– Igen – hangzott a szűkszavú válasz.

– Felutaztál Londonba?

– Nem.

– De a pénz azért megvan, ugye?

– Nincs.

A nagydarab férfi kiegyenesedett, és döbbenten bámult a másikra.

– De az ördögbe is, ember! – tört ki belőle. – Nem mondtam, hogy sürgős? Nagy pácban vagyok, és muszáj holnap perkálnom. Muszáj, érted?! Reggel megyek Londonba, hogy megfizessem az adósságomat. Mivel nem volt elég pénzem, kölcsön kellett vennem, tudod honnan, és rád számítottam, hogy rögtön visszatehessem. Holnapra meg kell lennie a lóvénak! Nincs kecmec. Reggel felutazol, és találkozunk a bankod előtt.

Pottermack megrázta a fejét.

– Nem megy, Lewson. Más megoldást kell találnod.

A férfi döbbent és dühödt tekintettel bámult rá. Egy pillanatig a hangja is elakadt. Aztán Pottermackre rivallt:

– Nem megy? Hogy érted ezt? Ott van a pénz a bankodban, és át fogod adni nekem, különben majd meglátod, mi történik! Ne szórakozz velem! Mit akarsz tulajdonképpen?

– Azt akarom, hogy tartsd magad a megállapodásunkhoz, vagy legalábbis részben. Egy összeget követeltél – nagy összeget – a hallgatásod áraként. Egyszeri fizetésről volt szó, és én fizettem is. Ünnepélyesen megígérted, hogy nem támasztasz több követelést. Azután, alig néhány hónappal később, újabb igénnyel álltál elő, és én ismét fizettem. Azóta időről időre további összegeket követelsz. Magasról teszel az ígéretedre. Ennek most vége. Véget vetek ennek, itt és most!

Nyugodtan és határozottan beszélt, Lewson pedig úgy meredt rá, mint aki nem hisz a fülének. Ez egy egészen új Pottermack volt. Végül, a haragját lenyelve, békülékeny hangon válaszolt:

– Rendben van, Jeff. Itt a vége. Segíts ki még egyszer, utoljára, és soha többé nem hallasz felőlem. Becsületszavamra!

Pottermack szomorkás mosollyal reagált. Ugyanolyan nyugodt, eltökélt hangon válaszolt:

– Nincs értelme, Lewson. Ezt mondtad legutóbb is, meg azelőtt is, minden alkalommal. Sokszor megesküdtél, hogy az lesz az utolsó. És ha hagynám, így menne tovább, amíg teljesen ki nem szipolyozol.

Ekkor Lewson ledobta az álarcát. A nyakát kinyújtva dühösen kiabálta:

– Ha hagynád! És mit képzelsz, hogy tudod megakadályozni? Teljesen igazad van. A markomban vagy, és addig fejlek, amíg csak lehet. És jól figyelj, öcskös! Ha holnap reggel nem kapom meg a pénzt, valami történni fog. Egy úriember a Scotland Yardon igen meglepő tartalmú levelet fog kapni, amelyben az áll, hogy a néhai Jeffrey Brandon, a szökött fegyenc, nem is néhai, hanem él és virul, Marcus Pottermack „úr” néven, és a címe: Bucks, Borley, Gesztenyés kúria. Ehhez mit szólsz?

– Nem örülnék neki – felelte Mr. Pottermack változatlan nyugalommal. – De mielőtt ez megtörténne, hadd emlékeztesselek egy-két tényre! Először is, a szökött fegyenc, aki egykor a legjobb barátod volt, ártatlan ember.

– Az nem az én dolgom – vágott közbe Lewson. – Fegyenc volt, és ma is az. Egyébként is, honnan tudhatnám, hogy ártatlan? A honfitársai esküdtszéke bűnösnek találta.

– Ne beszélj ostobaságokat, Lewson! – csattant fel Pottermack. – Rajtunk kívül nincs itt senki. Pontosan tudod, hogy nem én követtem el azokat a hamisításokat. Mindketten tudjuk, ki tette.

Lewson vigyorogva nyúlt az üvegért, és újabb adag whiskyt töltött.

– Ha tudtad, ki tette – kuncogott –, nagy marha voltál, hogy nem szóltál senkinek.

– Akkor még nem tudtam. Én hülye, azt hittem, hogy te tisztességes, becsületes ember vagy.

– Jól mondod – bólogatott Lewson kárörvendő vigyorral. – Hülye és balek voltál, ez a színtiszta igazság. Hát igen: mindig tanul az ember.

Még mindig kuncogva nagyot húzott a pohárból, közben fölényesen meredt az asztal túloldalán ülő férfi dühtől vörös arcára. Pottermack hirtelen felpattant a székéből, kitrappolt a kertbe, és a nyári laktól jó tíz méterre megállt. Hátat fordított a látogatójának, és a gyepen túlra bámult. Már teljesen sötét volt, de a felhők résein néha-néha áttört a halvány holdvilág. Így is kivehető volt a világosabb folt, ahol a földet megbolygatta a napóra helyének előkészítésekor. A kutat ugyan nem lehetett látni, de pontosan tudta, hol tátong a fekete mélység. A tekintete a láthatatlan nyílásra tapadt.

Elmélkedését Lewson hangja zavarta meg, aki most hízelgőbb modorra váltott.

– Nos, Jeff, átgondolod a dolgot, igaz? Jól teszed, öreg cimbora. Kár lenne felhúznod magad. – Kis szünetet tartott, majd mivel válasz nem jött, így folytatta: – Szóval, barátom, intézzük el békésen, ahogy régi jó cimborákhoz illik! Kellemetlen volna, ha visszakerülnél a dutyiba, mikor nincs is rá szükség. Csak húzz ki a csávából, és ünnepélyesen megesküszöm, hogy ez lesz az utolsó alkalom. Megfelel így?

Pottermack kissé oldalt fordította a fejét, és a vállán át vetette oda:

– A te esküdözésed! Egy zsaroló, tolvaj és hazug ember becsületszava nem éppen egy aranyfedezet!

– Rendben van – felelte a másik rekedten –, aranyfedezet vagy sem, jobban jársz, ha elfogadod, és fizetsz. Mit mondasz tehát?

– Azt mondom – válaszolt Pottermack nyugodt, eltökélt hangon –, hogy egyetlen árva pennyt sem adok többé, semmilyen körülmények között.

Lewson néhány másodpercig döbbenten bámulta a gyepen álló sötét alakot. Nem számított erre a határozott visszautasításra, teljesen felkészületlenül érte. Egy pillanatra elárasztotta a rémület, ami azután azonnal dühbe csapott át. Felugrott a székéből, és felbődült:

– Szóval nem adsz? Majd meglátjuk! Vagy fizetsz, vagy olyan verést kapsz, amilyet még soha senkitől nem kaptál, sőt nem is láttál! Ha végeztem veled, csak az ujjlenyomatodból lehet majd megtudni, ki is voltál valójában.

Elhallgatott, hogy figyelje a hatást, és várta a választ. Mivel a homályos alak mozdulatlan maradt, és nem jött felelet, folytatta az ordítást:

– Hallotad, amit mondtam? Fizetsz, vagy szétverem a pofádat!

Pottermack kissé elfordította a fejét, és halk, szelíd hangon felelte: – Azt hiszem, egyik sem fog megtörténni.

Ez a válasz, és főként annak nyugodt, félelem nélküli tónusa nem épp az volt, amelyre Lewson számított. Nagyobb termete elrettentő erejében bízva eddig magabiztosan blöffölt. Most azonban úgy látszott, be is kell váltania a fenyegetését. Valójában nem szívesen tette volna. Ám nem maradt más választása. És hogy minél ijesztőbbnek tűnjön, várt még néhány másodpercig, aztán fenyegető mozdulatokat tett, mit sem sejtve arról, hogy Pottermack háttal áll neki. Végül levetette a kabátját, az asztalra hajította, ahonnan az a földre csúszott. Ezután kilépett a pavilonból, előrehajolt, és félelmetes ordítással rontott elő, akár egy feldühödött orrszarvú.

A lábdobogást hallva Pottermack hirtelen megfordult, szembenézett a támadójával, de mozdulatlanul megvárta, amíg egészen közel ért hozzá. Akkor könnyedén félreugrott, és miután a nagydarab, nehézkes zaklatója elviharzott mellette, szorosan a nyomába szegődött. Amikor Lewsonnak sikerült megállnia és visszafordulnia, azonnal egy balegyenes landolt az arcán, majd egy súlyos jobbhorog a bordái között, közvetlenül a karja alatt. Káromkodva, a fájdalomtól nyögve hátrált, és félelemmel vegyes dühében vaktában csapkodott. Döbbenten eszmélt rá, hogy reménytelen hátrányban van az áldozatának tartott emberrel szemben. Egyetlen ütése sem talált, míg az ő testét újra meg újra elérte az ellenfél szúró és csattanó ökle. Eleinte lassan, majd mind sebesebben hátrált a kíméletlen pergőtűz elől. Pottermack nyugodtan, szinte tudományos higgadtsággal terelte, mint gyakorlott hajcsár az engedetlen marhát.

A két alak lassan távolodott a pavilontól, keresztül a sötét füvön. A teljesen megtört, ziháló és verítékben úszó zsaroló immár a puszta védekezésre és kitérésre szorítkozott, miközben fürge ellenfele megállás nélkül öklözte és taszigálta. Egy ízben Lewson hátratántorodott, mert a lába belesüppedt a kiegyengetett terület szélén felhalmozott, laza földbe; de Pottermack nem használta ki az alkalmat, csak akkor támadott újra, amikor a másik visszanyerte az egyensúlyát. A termetes férfin egyre jobban eluralkodott a rémület, és az elhajlásokból és oldalra lépésekből nyílt menekülés lett: kanyarogva, cikázva, de egyértelműen a megtisztított terület közepe felé tartott.

Pottermack hirtelen taktikát váltott. A gyors, pergő ütések sorozata egyik pillanatról a másikra megszakadt. Úgy tűnt, mintha egy döntő csapásra készülne. Egy gyors balkar-csel után a jobb ökle pörölyként csapódott Lewson állkapcsára. Annak fogai hallhatóan összekoccantak, és úgy zuhant hanyatt, testével a kút szájára, fejével a szegélyre, mint egy leterített ökör.

Egy-két másodpercig így feküdt, mígnem a törzse elernyedt, és a feje előrebiccent a mellére. A fej lecsúszott a téglaperemről, a sapkáját hátrahagyva a mélybe hanyatlott, és magával rántotta a testet is. A törzs is elindult lefelé, eleinte lassan, majd mind sebesebben, mígnem a két láb egyszerre felcsapott, rúgott egyet-egyet a levegőbe, aztán eltűnt. A fekete mélységből tompa, visszhangzó moraj hallatszott, amit nemsokára egy hangos csobbanás, majd néma csend követett.

Az egész csak néhány másodpercig tartott. Pottermack ökle még fájt a végső ütéstől, amikor a föld alatti hangok elhaltak. Attól a pillanattól fogva, hogy lecsapott, ő nem mozdult. Látta az ellenfelet elterülni, hallotta a fej csattanását a téglán, és komor nyugalommal nézte, amint a test lassan lehanyatlik, végül dermesztő gyorsasággal eltűnik a sírjául szolgáló kútban. Ő azonban meg sem rezzent. Borzasztó volt, ami történt, de elkerülhetetlen. Nem ő, hanem Lewson hozta meg a döntést.

Pottermack odalépett a félelmetes, fekete körhöz, letérdelt, és belekémlelt az ürességbe. Semmit sem látott, és bármilyen figyelmesen hallgatózott is, hangot sem hallott. Ekkor elővette a kis elektromos lámpáját, és bevilágított vele a mélybe. A látvány hátborzongató volt: mintha egy végtelen hosszú csőbe tekintene alá, amelynek a fenekén, valahol a föld gyomrában, apró fénypont pislákol. Már a hullámok is elcsendesedtek, minden néma volt.

Visszatette a lámpát a zsebébe, de ott maradt a kút szájánál térdelve, az egyik kezére támaszkodva, és hallgatózott, mintha valami neszt várna. Látszólag nyugodt volt, de a szíve vadul vert, a homloka verítékben úszott, az egész teste reszketett.

Mégis megkönnyebbülést érzett. A szörnyű tett, amelyhez oly sokáig gyűjtötte a bátorságot, és amelynek már a gondolatától is elbozadt, most megtörtént. És sokkal rosszabb is lehetett volna. Megkönnyebbülten tapogatta meg a zsebében a fölöslegessé vált acélcsavart: nem kellett használnia. A testet nem kellett se húznia, se lökdösnie, magától zuhant a sírjába. Félig-meddig elhitette magával, hogy az egész csak baleset volt. Bárhogy is, de vége volt. Kíméletlen zaklatója eltűnt. Szabadságát, nyugalmát többé senki sem fenyegette. Végre, végre szabad volt.

A hulla felfedezésétől nem tartott, hiszen Lewson a maga érdekében mindent megtett, hogy a kettejük ismeretsége titokban maradjon. „Jobb, ha mindketten a saját fészkünkön ülünk” – mondogatta. A külvilág szemében idegenek voltak, akik még egymás létezéséről sem tudtak. A zsaroló titokban, lopva érkezett, gondosan betéve maga mögött a kaput, így bizonyos, hogy senki sem látta belépni.

Miközben ezek a gondolatok kavarogtak a fejében, változatlanul ugyanabban a testtartásban maradt; hallgatózott, és bámult a fekete nyílásba. Most felemelte a fejét, és körbepillantott a sötétben. Ekkor a vastag felhőtakarón rés támadt, és a holdfény elárasztotta a kertet. A hirtelen támadt ragyogás annyira megriasztotta, hogy úgy nézett az égre, mintha valaki ott meggyújtott volna egy lámpát. Idegességében még a hideg fényű égitest arca is nyugtalanította: úgy tűnt, mintha a felhőfátyol rése mögül egy titkos szemlélő lesné őt. Felállt, mély levegőt vett, és körbenézett. Megijedt attól, amit látott. A gyep szélétől a kútig kettős lábnyomsor húzódott: ide-oda kanyargott, cikázott, és pont a kút szájánál ért véget.

Baljós látvány volt. A holdfényben élesen kirajzolódó nyomok egy tragédiáról árulkodtak. Egy rendőr rögtön tudná, hogy dulakodás nyomai: két férfié, akik egymással szemben álltak, a kút felé haladva küzdöttek, végül pedig csak egy ember nyomai vezettek onnan el. Minden tévedés lehetősége kizárva: a jelek önmagukért beszélnek, és a kút mélyén rejtőző valósággal kiegészítve cáfolhatatlan bizonyítékként szolgálhatnak.

Első pillantásra Pottermack szinte megdermedt. De azután gyorsan összeszedte magát. Hisz mindezek csupán múló nyomok: pár gereblyehúzás, és egy kis sepregetés percek alatt eltünteti őket. Lehajolt, és kíváncsian, ám továbbra is kissé nyugtalanul vizsgálgatta a lábnyomokat. Valóban figyelemre méltóak voltak. Már korábban is úgy vélte, hogy ez az agyagos talaj alkalmas lehet öntőformák készítésére. Most meg is győződhetett róla. Saját cipőjének a nyomai olyan tökéletesek voltak, hogy még a talp szegecsei is tisztán kirajzolódtak. Lewsonéi pedig egyenesen nevetségesen részletesek voltak. A gumitalp minden egyes vonala, a kerek sarkak, Kent címerének ágaskodó paripája, és az Invicta márkanév, mind olyan volt, mintha viaszból öntötték volna. A sarok csillag alakú mélyedésében még a csavar fejének a lenyomata is élesen kirajzolódott. Kétség sem fért hozzá, hogy a nyomokat az előző éjszakai heves zápor tette ennyire élesen láthatóvá: a nedvesség pontosan olyan állapotba hozta a földet, amilyet a profi öntők mesterségesen próbálnak létrehozni.

Bármennyire érdekesek voltak is a nyomok, mielőbb el kellett tüntetni őket. Ezt belátva Pottermack határozott léptekkel indult a műhely felé, hogy előkerítse a gereblyét és a seprűt. Már ki is nyújtotta a kezét az ajtó kilincse felé, amikor hirtelen megdermedt, és hosszú másodpercekig úgy is maradt, a karját előrenyújtva, az állát leejtve, mozdulatlanul. Abban a pillanatban ugyanis felszínre tört egy gondolat, amely addig nyilvánvalóan csak a tudatalattijában mocorgott, amitől valódi, jeges rémület kerítette hatalmába. Ráeszmélt: nem csak az ő kertjét borítja ez a különös, agyagos talaj. Ilyen az egész környék földje, többek közt azé a kis úté is, amely a városból indul és az ő háza falai mellett fut. Azon az úton most egyetlen, a várostól egészen az ő kertjének kapujáig tartó lábnyomsor látható, egytől egyig ordítóan éles nyomok, amelyek mindegyike felér James Lewson aláírásával.

Néhány pillanatnyi töprengés után berohant a szerszámos kamrába, és előhozott egy rövid létrát. Az első, ösztönös gondolata az volt, hogy kinyitja a kaput, és kiles rajta, de egy szempillantás alatt belátta, mekkora balgaság lenne kitenni magát annak a veszélynek, hogy meglátják. Ráadásul éppen annál a kapunál, amelyhez a nyomok vezetnek. Átvitte a létrát egy öreg körtefához, amelynek az ágai a fal fölé hajoltak, és miután csendben felállította a lomb legsűrűbb része alatt, óvatosan felmászott rá. Előbb csak fülelt, majd, mivel lépteket nem hallott, és a holdat is épp felhők takarták, lassan előretolta fejét a fal fölött, és lenézett az útra. Túl sötét volt ahhoz, hogy messzire ellásson, de úgy tűnt, senki sincs a közelben. Mivel a környék csendjét a legkisebb nesz sem törte meg, merészebben kihajolt, hogy szemügyre vegye a talajt.

A fény nagyon gyér volt; ám még így is látott egy magányos nyomsort – egy magas ember nagy lépéseinek nyomait. Épp igyekezett kivenni a halvány foltok részleteit, amikor a hold hirtelen kibukkant egy felhő mögül, és olyan fény áradt szét, mintha nappal lenne. A félhomályos alakzatok olyan borzalmasan élessé váltak, hogy Pottermacknek elakadt a lélegzete. Még onnan, a fal tetejéről is tisztán látta azt az ostoba ágaskodó lovat, az „Invicta” feliratot, a gyártó nevét és a kerek sarkat, közepén a csillaggal, és a csavar fejének tökéletes lenyomatával!

Erősen aggódni kezdett, de nem esett pánikba. Az a sok nyom elegendő bizonyíték ahhoz, hogy felakasszák. De még nem akasztották fel, és nem is fogják, ha el tudja kerülni! Ott ült a létrán, a szemét szinte odaszegezte az őt „megszorongatni” jött ember lábnyomaira. Higgadtan, a tényekre összpontosítva mérlegelte a helyzetet, töprengve, hogy mi lenne a legjobb megoldás.

A kézenfekvő az lett volna, hogy kimegy, és addig tapossa azokat a nyomokat, amíg egészen el nem tűnnek. Csakhogy ezzel kapcsolatban több aggály is felmerült. Először is, a mély nyomokat nehéz lett volna teljesen eltüntetni. Egyszerűen átsétálni rajtuk nem ért volna semmit, hisz az ő lába jóval kisebb, és még egy töredéknyom is elvezethet Lewsonhoz. Továbbá: a taposással otthagyta volna a saját nyomait; ez végzetes is lehet, ha – amint az könnyen előfordulhat – valaki látta Lewsont, amint elindult az ösvényen. Az út maga néptelen volt ugyan, de a város szélén arról a főútról ágazott el, amelyen sokan jártak. A keskeny út azért volt elhagyatott, mert egy erdőhöz vezetett, és azt is kényelmesebb volt egy másik mellékútról megközelíteni. Végül: őt is könnyen észreveheti valaki, miközben a taposáson ügyködik, és ez semmiképp sem engedhető meg. Összegezve: a taposás nem jó megoldás.

De milyen más lehetőség marad? Valamit tenni kellett. Hamarosan hiányolni fogják az embert, kutatni kezdenek utána; és most a városból egyenesen az ő, Pottermack kapujáig vezetnek a nyomok. Odabenn pedig ott a nyitott kút.

Valamit tenni kellett, mégpedig azonnal. De mit? Miután újra meg újra feltette magának a kérdést, tudat alatt a körülményeket is mérlegelte. Egyelőre még senki sem látta Lewson nyomait ezen az útszakaszon. Ez nyilvánvaló, mivel egyetlen friss nyom sem látszott mellettük. Félóra múlva a fal árnyéka rávetül az útra, és a nyomok már nem lesznek észrevehetők. Már kilenc óra is elmúlt, és a szomszédai korán fekvő emberek. Valószínűtlen, hogy reggelig bárki is járjon az ösvénynek ezen a részén. Ideje tehát van. De mire?

Egy nagyszerű terv villant fel előtte, ám sajnálatára nem álltak rendelkezésére a megfelelő eszközök. Ha ott lennének Lewson cipői, felhúzhatná őket, kisurranhatna a kapun, és folytathatná a lábnyomok sorát jó messzire, egészen a környék határáig. Az volna a tökéletes megoldás. De Lewson cipői örökre eltűntek a világ szeme elől – legalábbis ezt remélte. Így hát ez a terv is kivitelezhetetlennek látszott.

Vagy mégsem? Amint feltette magának a kérdést, hirtelen megváltozott az arckifejezése. Egy csapásra lelkesedés ragyogott fel rajta: egy olyan emberé, akinek zseniális ötlete támadt. Mert valóban az volt. Megszületett a nagyszerű terv, amely tökéletes megoldást ígért, és megvalósítható volt.

Lewson cipője ugyan elérhetetlen, de bőségesen rendelkezésre állnak a nyomai. A lábnyomot a cipőtalp hozza létre. Ez a megszokott folyamat. De egy kis leleménnyel a dolog visszafordítható: egy lábnyom alapján lehet cipőtalpat készíteni.

Lejött a létráról, és közben lázasan gondolkodott. Amikor a felhő ismét eltakarta a holdat, a fedelet gondosan visszahelyezte a kút szájára. Aztán lassan elindult a műhely felé, ügyelve rá, hogy elkerülje az immár felbecsülhetetlen értékű nyomokat, és közben megfogalmazódtak benne a terv részletei.