Lucy

Ruby Saw

Ruby Saw

Lucy

© Ruby Saw © Book Dreams Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Fáy Linett

Borítóterv: Zsigmond-Bárdos Melinda

Kép forrása: Pixabay, Freepik

Megbízott kiadó: Book Dreams Kiadó

Elérhetőségek:

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-155-2

ISBN Mobi: 978-963-586-156-9

Book Dreams Kiadó

2023

Ruby Saw

Lucy

"Egy történet arról, hogy a legkétségbeejtőbb időben is képes utat találni a szerelem."

@Readings Of Kittina

"Amennyire rövidke kis történt, annál nagyobb mondanivalója van. Az erő bennünk lakozik, csupán a felszínre kell hoznunk, és akkor nem létezik lehetetlen."

@SZaBiSa_boOks

"Minden benne van, ami egy háborús, lélektani történethez kell. Elgondolkodtat, és sokáig nem ereszt. Az ember ilyenkor jön rá, hogy mennyire esendő, és bizony érdemes minden napot úgy élni, mintha az lenne az utolsó."

@Lexy

"A Lucy egy nagyon sokrétű, érzelmekkel teli szívbemarkoló történet. Sorsok és életek fonódnak össze egy életre a viszontagságok által kikövezett úton.

Megtépázta a lelkem, de az biztos, hogy még sokáig velem marad ez a csodálatos regény."

@Madárka76

Tracklist:

Ruby Saw lejátszási listája:

30 Seconds To Mars – A Modern Myth
30 Seconds To Mars – From Yesterday
30 Seconds To Mars – Was It a Dream
Astyria – How A Storm Breaks

Besomorph & The Tech Thieves – In My Dreams

J2 feat. Keeley Bumford – Animal

Roxen – Amnesia

Tomandandy – Flying Through The Air

Tribal Blood – War

Zedd feat. Foxes – Clarity

Prológus

Harrogate-től nem messze, egy farmon éltem a bátyáimmal. Édesanyám a második felesége volt édesapámnak, az elsőt elvitte a tüdőgyulladás. Viszonylag hamar talált új asszonyt, és alig egy évvel a menyegzőjük után érkeztem én. A testvéreim mindig is azt állították, hogy csak egy betolakodó vagyok a családban.

Mikor megszülettem, az idősebbik bátyám, Sean már kilencéves volt; a fiatalabbik, Adam pedig öt. Látszólag boldogan éltünk, amíg édesanyám meg nem betegedett. A szüleim szerettek volna még egy gyereket, de anya többször is elvetélt, és ezek után meggyengült az immunrendszere. Nem bírta ki a teste azt az enyhe kis megfázást, amit egy kinti munka alkalmával szedett össze. Két nap alatt ledöntötte lábáról, ágynak esett. Én ápoltam, a fivéreim felé sem néztek. Nem szerették őt, nem tekintették az anyjuknak. A temetésénél illedelmesen ott voltak, de nem gyászolták meg, már másnap levetették a feketét.

Tizennégyéves voltam, amikor távozott. Onnantól a nyakamba szakadtak az ő dolgai, át kellett vennem a helyét, mivel én voltam az egyetlen nő a családban. Nehezen viseltem, hiszen akkor még a gyerekkoromat kellett volna töltenem, de meg kellett csinálnom mindent. Meg kellett mutatnom, hogy igenis erős vagyok.

Adam fura fiú volt. Sosem ment oda a domboldalón játszó lányokhoz. Jobban érdekelte az időközben felvett fiatal istállómester, aki engem tüntetett ki a figyelmével. Akkor még nem igazán tudtam, mi is a vonzalom, nem értettem sosem a célzásait. Tizenhatévesen az volt a legfontosabb dolog az életemben és a mindennapjaimban, hogy a ház férfijainak legyen mit enniük, és legyen tiszta ruhájuk. Aztán egyik nap Louis – így hívták az istállómestert – nekinyomott a falnak, és a szoknyám alá nyúlt. Ha apa nem ér oda idejében, valószínűleg megerőszakol. Adam onnantól abban a hitben élt, hogy miattam küldték el őt. Még most is érzem cigarettafüstös leheletét az arcomon, ha rá gondolok. A fiatalabbik testvérem megutált, és ahol csak tudott, belém kötött.

Az érvágás a történetemben akkor jött, mikor édesapánkat behívták harcolni. 1940. április végén ment el otthonról, és szeptember közepén jött a távirat, hogy Lord Richard Dawson hősi halált halt az Angliai csatában. Ezután a testvéreim is bevonultak, egyedül maradtam. Azok a hónapok voltak a legszebbek. Sean másfél hónap után jött haza. Egy gáztámadás során beszivárgott a gáz a maszkjába, és fél szemére megvakult. Azonnal hazaküldték. Adam pedig… Adammel nem történt semmi, őt a parancsnoka küldte haza, és sosem mehetett vissza a seregbe. Erről nem igazán beszélt. Annyit mondott, hogy nem bírt fegyvert fogni, de olyan is előfordult, hogy azt mondta: önként kérte, küldjék haza.

Én tudtam az igazságot.

Apa halála után ténylegesen is cseléd lettem. Sosem volt egyetlen szép szavuk sem hozzám. Csak moss és főzz, az asszonynak a konyhában a helye! Azt hittem nem lehet rosszabb, aztán egyik este Sean berúgott, és ki akarta vájni ép szemét. Ha nem ütöm ki a kezéből az üvegdarabot, megteszi. Eltökélt volt, kissé őrült.

Kicsit egymásra is találtunk, ahogy a vállamon zokogott. Ömlött belőle a fájdalom, hogy egy csődtömeg, én pedig kedves húgként az ellenkezőjét állítottam, és támaszt nyújtottam neki. A másik pillanatban már a slicce után nyúlt... Akkor Adam szállt szembe vele, hogy ilyet mégsem tehet a húgával, bármilyen elkeseredett is. Csupán a féltestvére voltam, szerinte ez nem volt akkora bűn.

A bűn mindenkinek mást jelent.

Hálás voltam Adamnek, és onnantól nagyon féltem Seantől. Elhatalmasodott rajta a téboly, hogy ő így már senkinek sem fog kelleni. Pedig csupán szürke volt a bal szeme, ez nem volt akkora baj, hogy öngyilkos akarjon lenni. Nem értette, az, hogy az élete megvan, mennyivel nagyobb áldás.

Abban az időben ez volt a legnagyobb kincs! Azt élet.

Adam azután az éjszaka után teljesen megváltozott. Védelmezett, sokszor még velem is aludt. Elmondta nekem nyílt titkát, hogy ő a férfiakhoz vonzódik, és megbocsátott, hogy miattam küldték el Louis-t, noha egyáltalán nem az én hibám volt. Az ő elméje is kezdett elborulni, dühkitörései voltak. Tőle is félni kezdtem, de nem hagyta, hogy eltávolodjak tőle, valamiért kapaszkodott belém.

Látni akarta, csak látni akarta. Nem tudtam hová, kihez szaladni. Azt mondta ne sírjak, nem fog hozzám nyúlni, csak látni akarja, mi van a lábam között. Mi az, ami őt egyáltalán nem vonzza. Nem nyúlt hozzám, de onnantól, ha valamit rosszul csináltam, megütött. Rajtam töltötte ki a mérgét, a csalódottságát, amiért ő más volt.

Őrültek lettek, és nem tudtam mit tenni.

A háború közepén mégis hová mehettem volna?

Lucy Dawsont sosem vették emberszámba a fivérei. Lucy Dawson volt a család jelentéktelen tagja, egy cseléd, egy felesleges száj, amit etetni kell. Mindezek ellenére tudtam jól, hogy valahol még él a szeretet, az összetartás, boldogság... Egy másik világról álmodtam, amiben nem vagyok kitaszított. Kitartottam az elgondolásom mellett. A háború számomra csak a kisebbik rossz volt, mert a család, amiben éltem, felért egy harccal.

Tudtam, hogy a bátyáimat a háború tette bolonddá, de engem nem tehettek azzá!

1. fejezet

Napjainkban

Az a nap is hasonlóan telt, mint az előtte lévő számtalan. A verandán, a jól megszokott kerti székemben ücsörögve vártam a kisasszonyt, aki megkérdezte, lennék-e kedves mesélni a második világháborúról. Könyvet szeretne írni a témában, és hosszas kutatás útján akadt rám, mint túlélőre.

Nem voltam akkor már éppen fiatal. Kilencvennégy évesen szerencsére még mindig jó egészségnek örvendtem, természetesen éreztem a koromat, lassabban mozogtam, megfontoltabban igyekeztem élni a mindennapjaimat. Nem volt rossz életem, viszont kezdtem belefáradni a monotonitásba. Azt előbb-utóbb minden ember elunja. Ám tartalmasabb mindennapokat sem kívántam, mert... Mondjuk úgy, nekem az éppen megfelelt, ahogyan akkor volt. Nem vágytam többre, de valamit azért hiányoltam...

***

– Nagyi! – szaladt ki a házból Ginny, a dédunokám.

A lányomék velem éltek. Így egyszerűbb volt, mivel nem akarták, hogy öregek otthonába kelljen mennem. Igaz, abba én sem egyeztem volna bele, kor ide vagy oda.

– Tessék? – pillantottam felé érdeklődve.

– Ezt most hozta a postás – lóbált meg egy hatalmas borítékot, majd átnyújtotta a mellettem lévő asztalon pihenő olvasószemüvegemmel együtt.

Feltettem a szemüveget, azután a borítékot is elvettem, és kíváncsian tekintettem végig rajta.

– Egy évet késtél, öreg barátom – mosolyodtam el, miközben végigsimítottam a kínai bélyegeken.

– Igazából, am – állt elém Ginny, majd a bélyegzőre mutatott, amit addig nem is figyeltem. – Tavalyi a dátum. Sajnálkozott is a postás, hogy nem érti, hogyan keverték el.

– Emberek vagyunk, hibázunk – mosolyogtam a lányra, azután bontani kezdtem a borítékot.

– Nem is zavar? – kérdezte értetlenül.

– Végső soron a kezembe került, nem igaz? – hagytam ennyiben.

Az idő előrehaladtával megtanultam, hogy felesleges olyanért pörölni, ami már elmúlt. Csak kiveszi az ember amúgy is kevéske erejét. Főleg, ha korrigálják a dolgot, akkor aztán teljesen hasztalan ilyen miatt idegeskedni.

– Csodállak, amiért ilyen türelmes vagy – szólt, miközben leült a másik székre.

– Ezért is élek még mindig – mosolyogtam rá, azután kivettem a papírt a borítékból.

Szétnyitottam az A/4-es lapot, és több, kisebb papírlap esett ki belőle a földre. Ginny előzékenyen összeszedte, majd az asztalra rakta. Érdeklődve kezdtem el olvasni a levelet, ami örömtelien indult, de a közepe felé elkomorult. Értetlenül vontam össze a szemöldököm, mert ez nekem búcsúnak tűnt. Nem úgy ismertem az íróját, mint aki ennyivel letudja az életet.

Mindig is a szívemben foglak őrizni.

Ezekkel a szavakkal zárta. Továbbra sem volt világos számomra. Elgondolkodva pillantottam Ginnyre, aki hasonlóan nézett rám.

– Talán rossz híreket kaptál? Baj van? – kérdezte.

– Ideadnád azokat a papírokat? – nyújtottam felé a kezemet, ő pedig átadta a maradék két lapot.

Az egyiken csupa kínai betű szerepelt, ám keskeny, fekete szegélye miatt sejtettem, hogy semmi jót nem jelenthet. Azután a másik lapot tettem elé, amire szintén angolul írtak, de ismeretlen volt számomra a kézírás.

"Kedves Lucy!

Mély fájdalommal tudatom, hogy szeretett nagyapám életének századik évében eltávozott közülünk.

Hosszú ideje betegeskedett már, de sosem hagyta, hogy a betegsége térdre kényszerítse, ám sajnos az a nap is eljött, hogy nem tudott tovább küzdeni.

Örökké a szívünkben őrizzük.

Maradó tisztelettel: Maylin Keito"

Elakadt a szavam, egy pillanatra az én szívem is megállt, reszkető kézzel kapaszkodtam meg a szék karfájában. Nem ilyen hírekre számítottam, egyáltalán nem. Tisztában voltam a korommal, az idő múlásával, de erre még nem voltam felkészülve. Az az egy év késés pedig... Semmi ilyesmire nem gondoltam.

A tudat, hogy Luan nincs többé, darabokra törte a szívemet. A férfi, aki hetvenhét éven keresztül mellettem volt, aki támogatott, akivel mindent megosztottam, aki erőt adott, követendő példaként szolgált, meghalt. És még csak el sem búcsúzhattam tőle.

Levettem a szemüvegemet, miközben magam elé meredtem. Nem tudtam megszólalni, teljesen letaglózott az a levél. Nem bírtam felfogni!

– Mama, mi a baj? – térdelt le elém Ginny, majd félve pillantott a szemembe. – Megijesztesz.

– Keito hadnagy meghalt. Nincs többé – szipogtam. Igyekeztem tartani magam, de ez sajnos nem sikerült.

– Istenem, úgy sajnálom – görbült le Ginny ajka is, majd a térdemre hajtotta a fejét.

Sosem fájt még semmi sem ennyire, mint az a hír. Az ember bármit képes kibírni, de ha elveszít magából egy darabot, azt sohasem dolgozza fel. Soha! Luan és én 1942 óta egyszer sem találkoztunk, csak leveleket váltottunk, de ettől függetlenül egymás részei voltunk, mert a múlt összekötött minket. A családom volt!

– Semmi baj – simítottam meg a feje búbját. – Az élet elmúlik.

– Nem vagy szomorú? – nézett fel rám könnyes szemekkel.

– Mérhetetlenül. De vissza már nem hozhatom, ahogy a dédnagyapádat sem – feleltem a szememet törölgetve.

A férjem több, mint tizenhét éve halt meg, és nélküle is elég üres volt az életem, de ezt az ürességet a lányom, valamint a fiam és a családjaik valamelyest tompították. Luan azonban teljesen más volt, noha igyekeztem optimistának lenni, de ez a kapcsolat régebbi volt. Jóval régebbi.

– Majd találkozom vele is, mint dédnagyapáddal – mondtam apró mosoly kíséretében.

– Persze – bólogatott Ginny, zaklatottan beletúrt hosszú barna hajába – hetven év múlva – nevetett.

– Segíts, kérlek! – nyújtottam felé a kezemet, amire felsegített, azután a szobámba kísért.

***

Harrogate mindig is a szívem csücske volt, számomra olyan jelentőséggel bírt, mint Scarlett O'Harának Tara. Sosem akartam elmenni innen, pedig... Pedig megtehettem volna, de úgy éreztem, azzal néhai szüleimet köpném arcon. Nem azért küzdöttem a háborúban, hogy aztán mindent eldobjak.

Némán ültem az ágyam szélén. Egyik kezemben a férjem óráját, a másikban Luan sálát szorongattam. Könnyek folytak végig az arcomon, úgy éreztem, csúf tréfát űz velem az élet. Annyi év után nem jött el a boldog vég, hanem csak rosszabb lett. És maga a tudat, hogy a hír késett egy évet, még jobban elkeserített.

David halála után még volt egy kapaszkodóm, Luan, de mára már ő is elhagyott. Egyedül maradtam. Végleg. Azt mondanák, miket beszélek, hiszen van két gyermekem, unokáim, dédunokáim. Családom van, az isten szerelmére! Igen, családom van, amiért borzasztóan hálás vagyok, de ez teljesen más.

Minden veszteség feldolgozhatatlan, csupán rajtunk múlik, hogy együtt tudunk-e élni vele, vagy sem. David halála még akkor is fájt, de együtt éltem vele, mert nem tehettem mást. De Luan halálhíre hatalmas tőr volt a szívembe. Ezzel már képtelen voltam együtt élni.

Elmerengtem, a múltban jártam. Az a pár nap jutott az eszembe, amikor segítettem ennek az ismeretlen férfinek. Nem tudtam róla semmi többet, csupán azt, hogy ártatlan, és nem hagyhattam magára, mert... Mert nekem sem segített soha senki, tudtam jól, min megy keresztül.

Akkoriban a háború mindenkitől elvett valamit, vagy éppen valakit. Rám mindkettő igaz volt, de kaptam is. A sors ezzel a tiszta szívű emberrel kárpótolt, akit most, ennyi év után mégis elvett. Feldolgozhatatlan volt számomra, hogy már ennyi éve történt.

Vajon tényleg megtörtént?

Kopogtak. Sűrűn pislogva ocsúdtam fel az emlékekből, melyek sebesen rohamozták meg megsebzett szívemet.

– T-tessék! – dadogtam, miközben igyekeztem összeszedni magam.

Nem akartam, hogy bárki is gyengének lásson. Ez már berögzült az évek során, szóval bármennyire is fájt, tovább kellett mennem, mert mindig is ezt várták el tőlem.

– Mama, itt van a hölgy. Beküldjem, vagy lejössz? – dugta be a fejét Ginny.

– Küldd be, kérlek! Köszönöm – mosolyogtam rá.

– Azonnal szólok neki – csukta be maga után az ajtót.

Felálltam az ágyról, a fülem mögé simítottam pár ősz tincset, amint leültem a szobában helyet foglaló kisasztal melletti egyik fotelbe. Egy pillanatra elgondolkodtam, hogy vajon jó ötlet-e ez. A múltamról, egészen pontosan azokról az ominózus évekről kellene beszélnem, amiket az ember felejtene.

Nagy levegőt szívtam be, majd fújtam ki, lehunytam a szememet, és továbbra is egyik kezemben az órát és a sálat szorongattam. Kapaszkodtam beléjük, de már nem volt mibe...

Ha az ember életében eltűnnek a biztos pontok, akkor tanácstalanul áll a világ előtt, mert senki sem fogja a kezét. Időre van szükségünk, hogy feldolgozzuk a problémákat, de nekem már meg voltak számlálva a napjaim, a heteim, az éveim. Ha voltak még akkor éveim...

Nyílt az ajtó, és egy fiatal, csinos nő lépett be a szobába a dédunokám mögött. Emlékeztetett magamra. Annak idején nekem is hosszú szőke hajam volt, és pont ugyanolyan csodálatos mosollyal szemléltem a világot, ahogyan ő nézett rám. Mármint a háború kitöréséig, mert utána csak kapkodtam a fejemet és próbáltam túlélni a lehetetlent.

– Szép napot, Mrs. Hilton! – nyújtotta felém illedelmesen a kezét. – A nevem Hadley Hilson-Kwon – mutatkozott be.

Meglepetten konstatáltam, hogy dupla vezetékneve van, illetve az utóbbi ázsiai. Amikor telefonon beszéltünk, csak a Hilsont használta.

– Üdvözlöm, kedves! – fogtam kezet vele. – Lucy Hilton. Régen Dawson voltam – tettem még hozzá.

– Foglaljon helyet, kérem! – mutatott a másik székre Ginny.

Ez a lány teljesen olyan volt, mint én. Sokat is voltunk együtt, tekintve, hogy magántanuló lett belőle az allergiája miatt. Sűrűn befulladt, és a pánik ezt csak erősítette, így az unokám úgy döntött, hogy kiveszi az iskolából. Ginny ezt úgy hálálta meg, hogy csupa jó jegyet szerzett, és amikor csak tehette, tanult. Mindenben segítettem neki, amiben csak tudtam. Azt hitte, én vigyázok rá, valójában ő vigyázott rám. Én is tanítottam őt valamire, és ő is próbált engem. A számítógéppel például, de valahogy nem jöttem rá, pedig próbálkozott. Ilyen szimbiózisban éltünk mi ketten.

– Köszönöm! – ült a fotelbe Hadley, majd nagy válltáskáját az asztalra tette, aztán kicipzározta.

– Egy teát esetleg? – érdeklődött Ginny.