Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

XI. FEJEZET

XII. FEJEZET

XIII. FEJEZET

XVI. FEJEZET

XV. FEEZET

XVI. FEJEZET

XVII. FEJEZET

XVIII. FEJEZET

XIX. FEJEZET

XX. FEJEZET

XXI. FEJEZET

XXII. FEJEZET

XXIII. FEJEZET

XXIV. FEJEZET

XXV. FEJEZET

XXVI. FEJEZET

XXVII. FEJEZET

XXVIII. FEJEZET

XXIX. FEJEZET

XXX. FEJEZET

XXXI. FEJEZET

XXXII. FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

C.N. és A.M. Williamson

AZ ÖRDÖG SÍPJA

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-424-5 EPUB
ISBN 978-963-559-425-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1900 körül

a borító William Daniell (1769 – 1837) festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. FEJEZET

A két leány szobája egymásba nyílt s rendszerint nyitva hagyták az ajtót a két szoba között, De az esküvőt megelőző este ezt nem tartották elégségesnek. A fiatalabbik leány bejött aludni nénjéhez, a menyasszonyhoz. Megegyeztek abban, hogy egy óra után nem fognak beszélgetni; de mindkettő ébren volt s azt kérdezte önmagától, vajon alszik-e a másik? Hosszú éjszaka volt ez, telve gondolatokkal, amelyek szinte élni látszottak s alakot öltve rejtélyesen ide-oda csúszkáltak a sötét éjszakában. De amikor felgyűlt a hajnal és megaranyozta a tornyokat s bekukucskált a mély ablakokba a kastély keleti homlokzatán, két alvó leányfejet látott a testvérek szobájában.

Gyönyörűséges volt mind a kettő: Lord Gorme-nak két leánya elmondhatta a költővel, hogy vagyona a szépségben rejlik. Annirát, (mind a kettőt Osszián dalai után nevezte el atyjuk) a menyasszonyt tartották a hibátlanabb szépségnek. Hajának, szemének, arcának színe egyaránt csodálatos volt. Daura kissé alacsonyabb, halványabb s nem oly elragadó az első pillanatban. Annira huszonkét éves volt, Daura éppen hogy betöltötte a tizenkilencet.

Nagy nehezen sikerült csak elaludniuk, de egyszerre Daura ijedten ült fel ágyán, mintha valami szokatlan történt volna körülötte. Azt hitte előbb, hogy a nővére szólt hozzá, de ha így volt, akkor álmában dadogott. Minden bizonnyal hangokat hallott. És azt érezte, hogy fel kell ülnie az ágyán.

A kandalló párkányán állott ugyan egy óra, de a világos függönyöket este összehúzták az ablakok és a kis körablak fölött is, hogy nem láthatta a számokat porcelánlapján. Annyit tudott, hogy még nagyon korán lehet, mert itt, északon, már négykor kezdett szürkülni. És ilyenkor nem szabadna más neszt hallani, mint a tenger mormogását, amint megtörik a sziklán, amely a kastély alapfalát alkotja, mintha szinte abból nőtt volna ki. Ez a szünetnélküli suttogás és sóhajtozás, mely az apró habok fáradhatatlan zenéje volt, szinte már elválaszthatatlan tartozéka volt az ő életüknek, mint a saját lélegzetvételük s sohasem is hallották öntudatosan, ha csak viharrá nem erősödött.

Daura hallgatózott. De semmi sem mozdult. De aztán mégis... igen, valami fáradt, távoli muzsika szűrődött be hozzá, mintha tündérpipe-okból[1] eredne.

Daura egyszerre elfelejtette, hogy a menyasszonynak pihenni kell s hirtelen mozdulatot tett ágyán. Szíve őrülten dobogott. De Annira mélyen aludt.

- Nem lehet! - szólt a leány önmagának. - Nem szabad, hogy az legyen! Éppen ma, minden éjszakák között! Nem hiszem... nem hiszem! Talán csak a szél, - vagy képzelődöm. - De a halk muzsika tovább hallatszott s habár nem lehetett tisztán kivenni a dallamot, mégis olyan megtört, el-elhallgató sirám volt, mintha a vízi nimfák hárfáján keletkezett volna, a habok alatt.

- Ha figyelmeztetés lenne! - gondolta Daura.

Gondolatai az álomtól még kusza összevisszaságban tértek vissza zavaros emlékekhez, régi, családi mondákhoz. Hamar, az öreg piperező (aki minden reggel fel szokta őket kelteni muzsikával, pont nyolc órakor) egyszer, régen beszélte neki nagy titokban, hogy Lady Gorme halála előtt ő is hallotta ezt a muzsikát. És ilyen fajta hagyomány maradt minden generációról száz és száz éven át, - tette hozzá Hamar. Ő egy hetedik fin hetedik fia volt s azt mondta, hogy a «taisch»-sal bír, - a távolbalátással. De, amikor Daura ezt elmondta unokafivérének, Alastair Mac Riminonnak, az csak nevetett rajta. Sőt hozzátette, hogy a távolbalátással és gyógyítási tehetséggel való hencegések mind üres szalmacséplés. Pedig elég volt ránézni az öreg Hamarra, hogy az ember tisztában legyen vele, hogy nem olyan, mint más s hogy sok mindenre képes, amire más nem. Daura azon gondolkodott, vajon ébren van-e most s hallja-e ezt a muzsikát? Ha tényleg távolbalátó lenne, akkor neki tudnia kellene, hogy mi ez... és kinek szól?...

Megborzongott. Nem is merte volna megkérdezni Hamart, hogy tudja-e ezt, mert lehet, hogy éppen a dologról való beszélés hozná azt teljesedésbe.

- Csak Nirához ne lenne semmi köze! - gondolta. Ő maga mindent elviselne s az atyja is; de jobb nem is törődni a dologgal. Csak a szél volt, vagy rosszul feküdt s felriadt - és képzelődött. Kissé ideges is a holnap, vagyis a ma miatt. - De ha majd egészen nappal lesz, nevetni fog az egészen.

A nővérére nézett, aki egyenesen és mozdulatlanul feküdt s igen hosszúnak hatott a fehér takaró alatt, mint egy sírkőre mintázott márvány asszonyalak. Ez újabb, rémes gondolattal kínozta.

Ezalatt egészen világos lett. Az órát még mindig nem tudta meglátni fekvőhelyéről, de már látta az Annira bronzvörös haját, amint a vánkoson szétomlott. A félhomály, amit a kartonfüggönyök okoztak, ellopta ugyan élénk színét, de a függönynyiláson beerőszakoskodó világos sáv nyomán már itt-ott felragyogott, mint a tűz. De ez a fényes hajerdő csak még sápadtabbá tette az alvó leány arcát.

Egyszerre azonban kinyitotta szemeit. Nagy és sötét szemek voltak ezek s Egyenesen szembenézlek Daurával.

- Oh, most felébresztettelek, szegény drágám, - gondolta Daura. De nem beszélt és nem mozdult, remélve, hogy Annira újra elalszik.

- Dollie, - mi az? - kérdezte az idősebbik nővér meglepetve.

- Semmi, édesem, - felelte Daura megnyugtatóan. - Csak aludj nyugodtan.

De Annira nem csukta be a szemét.

- Valamit álmodtam - mormogta. - Azt hittem, ideje felkelni már... hogy Hamar kezdte fújni a...

- Oh, dehogy. És még órák múlnak el, mielőtt rákezdi - szólt közbe Daura gyorsan. - Alig múlt négy óra. Aludj, édesem. Nem akarom, hogy kísérletnek nézzenek az esküvődön. Úgy sem beszélgetek veled. hát hiába is próbálkoznál vele!

Annira szó nélkül hátat fordított nővérének s megkönnyebbült sóhajjal próbált engedelmeskedni. Daura újra visszafeküdt: a szíve már nem dobogott oly erősen, de fájdalmasan összeszorult. Félt. Olyan fajta érzés volt ez, mintha valaki azt mondta volna, hogy a sötétben meg fogják támadni, de nem tudni, hogy ki, vagy mi, sem azt, hogy mily irányból.

Daura nagyon örült, hogy Annira ismét elaludt. Mikor az este elhatározták, hogy nem beszélnek többet. Annira ezzel fejezte be:

- Úgy is tudom, hogy nem fogok aludni!

Ekkor ő teljes erejéből szuggerálta nővérének az alvást s azt. hogy minden kellemetlen gondolat maradjon távol tőle s végül úgy tetszett neki, hogy sikerült is, mert hiszen néhány órán át Annira tényleg mélyen aludt.

Daura nem is tudott másra gondolni, csak a nővérére s azért imádkozott, hogyha valami dolognak történni kell, úgy az inkább őt érié s ne Anniráf. Szegény Annira annyira ragyogóan boldog volt azután a nyomorult esztendő után, amely alatt azt hitte, hogy ő és Conway Georges soha többé nem látják egymást viszont. Csak a múlt este mondta:

- Szinte túlságosan szép arra, hogy elhigyjem, hogy minden jól végződött a számomra! Inkább regénybefejezéshez hasonlít a mi esetünk, semmint a valósághoz!

Egy év előtt, mikor a két gyönyörű leány első sikereit ünnepelte a londoni «secton»-ban, George Conway és Annira találkoztak egy kerti ünnepélyen az amerikai nagykövetnél. Az első szempillantásban egymásba szerettek, mint ahogy az a könyvekben meg szokott írva lenni; de Conwaynak nem volt vagyona, kivéve elég nagy fizetését, amely azonban csak egyszerű polgári életet biztosított volna felesége számára. Lord Gorme egyetlen reménye azonban az volt, hogy leányai gazdag házasságot csinálnak. Erre nevelte őket s ezt el is várta tőlük.

Még George Conway maga is megértette az öreg Lord álláspontját, miután szerelmét bevallotta előtte.

- Nem mondok le róla, - szólt. - Imádom. Csak arra kérem, adjon nekem egy esztendőt, amely alatt megmutathatom, mit tudok csinálni. Ha tizenkét hónap elmúltával nem tudok úgy átjönni Skóciába, hogy legalább százezer dollár tulajdonosa legyek, akkor visszavonulok.

Oly úri volt, oly férfias s oly kétségbeesetten komoly s annyira szerették egymást Annirával, hogy az a romanticizmus, amely minden kelta szíve mélyén szunnyadozik. lassan megmozdult Lord Gorme-ban is. Akarata ellenére - mivel sohasem kedvelte az amerikaiakat, józan Ítélőképessége ellenére; mivel nem hitte, hogy Conwaynak sikerül a terve és annak ellenére, hogy mindig arra vágyott, hogy leányai rangban és vagyonban egyaránt jó házasságot csináljanak - mégis beleegyezett abba, amit a két szerelmes kikönyörgött tőle. De feltételül tűzte ki azt, hogy semmiképpen se érezzék lekötöttnek magukat s hogy ne levelezzenek egymással; de ha egy év múltán az összeg együtt lesz és Annira még mindig szereti Georgeot, akkor nem gördít több akadályt házasságuk elé.

Éppen négy hete, hogy George a következő kábelt küldte Lord Gorme-nak:

A kikötött összeget megötszöröztem. Jövök, hogy szavának beváltását kérjem.

És aztán megérkezett Skye-ba s annyira siettette a dolgokat, hogy az esküvőt három héttel a megérkezése utánra tűzték ki. De nem az egész három hetet töltötte a szigeten - dolga volt Londonban is közben - s csak két napja, hogy visszatért Skye-ba. De Dunulne Castle messze volt a várostól s az egy mérföldnyire lévő kis falu fogadójában George nagyon kényelmetlenül lett volna elhelyezve. így szakítottak a konvenciókkal és a vőlegény a menyasszony atyjának vendége volt. A leányok unokafivére és a Lord Gorme címnek örököse (minthogy fiai nem voltak) Alastair Mac Rinomon, a Conway násznagya s ő is Dunulne-on lakott. Egy év előtt találkoztak s nagyon jó pajtások lettek, miután Alastair Daurába volt szerelmes és nem Annirába. A két fiatalember együtt érkezett meg Skye-re, egy új automobilt is hozva magukkal, mely George egyik ajándéka volt menyasszonya számára. Ebben akarták megtenni a nászút egy részét. A camfordi Dean[2] a leányoknak atyjuk nővére révén való nagybátyjuk is ott volt leányával és ő fogja az esketést eszközölni.

A leányok az ő házában laktak Londonban az évad alatt, de azóta neje, a Lord Gorme testvére, meghalt s ezért csak egyszerű esküvőt akartak tartani, kevés meghívottal.

Daura nyugtalankodni kezdett ágyán s már még az Annira kedvéért sem bírt tovább csendben maradni. Végre fél hétkor óvatosan kisurrant a fürdőszobába, hogy felöltözzék. Szeretett volna Hamar-ral találkozni feleúton, mikor a kastély felé jön, hogy őket felköltse. A Hamar kis cottage-je fél mérföldnyire volt a kastélytól. Beszélni akart vele arról a régi történetről, a piper-ről és elmondani neki azt, amit - nem, nem hallotta, csak amiről azt képzelte, hogy hallja.

Az Annira ajtója előtt volt egyike a kastély négy csigalépcsőjének, mely a toronyba visz. Lefelé egy ajtó zárta el, melyen túl elkopott kőlépcsők vezettek egy fallal körülvett udvarba. Ennek az udvarnak falából egy aránylag modern kapu nyílt, amelyen át viszont egy sziklás gyalogútra lehetett kijutni. Ez volt a legrövidebb, de legmeredekebb út is az öböl partjához, ahol a Hamar cottage-je állt egy csomó más cottage közt, amelyek mind az elszegényedett Dunulne-birtokhoz tartoztak.

Hét óra már elmúlt néhány perccel, amikor Daura kinyitotta a kőlépcsők fölötti ajtót, de a cselédek még nem mozogtak a háznak ebben a részében. Semmi zaj nem zavarta a csendet, kivéve a tenger örökös mormolását s a galambok turbékolását a nagy és festői galambdúcban, mely a fal fölött magaslott ki, négy, az időtől már fényesre csiszolt, faragott oszlopával.

- Vajon nem a galambokat hallottam-e - gondolta a leány.

Éjszakánként semmiféle óvóintézkedést sem tettek Dunulne Castle megőrzésére. Mindenki tudta, hogy a könyveket kivéve, már minden értékeset eladtak - és ha nem is tudták volna, a sziget lakói között úgysem akadt senki, aki tőlük lopni akarna. Azért az összes kapuk rendszerint csak éppen, hogy be voltak téve.

Most azonban kissé máskén állt a dolog, mert sok értékes nászajándék érkezett a kastélyba. Daura el is volt rá készülve, hogy erőfeszítésébe fog kerülni a nehéz lakatok kinyitása, mert hiszen a cselédeknek megparancsolták, hogy most mindent lecsukjanak.

Nem mintha a szigetlakoktól féltek volna, hanem mert a londoni és edinburghi újságok tele voltak a gyönyörű Lady Annira és a fiatal «amerikai milliomos» romantikus házasságával; és a riporterek hallván az értékes gyöngysorról, melyet a vőlegény ajándékozott, erről és a többi nászajándékokról is - hosszú és érdekes riportot írtak.

Daurát ennélfogva nagyon meglepte, hogy az ajtót nyitva találta, sőt hogy a falba vágott kapu kettős retesze is vissza volt tolva. vajon elfelejtették volna bezárni, avagy valaki már járt erre ma reggel ő előtte? Kissé csodálkozott, de nem aggódott, mivel tudta, hogy a gyöngyök az Annira öltözőasztalán feküsznek. Különben is, a mostani lelkiállapotában csaknem örült volna, ha azt hallja, hogy a gyöngyöket ellopta valaki. Oh, ha ilyes valamit, ami nem nagyjelentőségű az életükben, jelentene a pipe-ok megszólalása a szürkületben!

Künt a sziklaösvényen - ahol a nem e vidékre valók szédelegve támolyogtak - Daura oly biztosan lépett, mintha a drawing-roomban járna. Minden percben várta, hogy a Hamar alakja feltűnik előtte, mert hiszen oly pontos szokott lenni, mint az óra. Háromnegyed nyolckor kellett piperjének megszólalni a nyugati ablakok alatt, melyeknek elsője a Lord Gorme-é s hogy idejében odaérhessen, már most itt kellene lennie a sziklaösvényen. És Daura egyre előbbre haladt az öbölpart felé, anélkül, hogy látná az izmos, magas alakot barna lábszáraival, lebegő skót kilt-jében.

Úgy tetszett neki, hogy ha Hamar valamit változtatni akar a szokásain, úgy ma. az Annira esküvőié napián, inkább korábban kellene jönnie, semmint későbben.

Végül egy sarkantyúszerűen előrenyúló sziklához ért. ahonnét az ösvény szinte falszerű meredekséggel haladt lefelé s innét láthatta a cottage-ket és a mögöttük elterülő községi utat. Nem messze az úttól megismerte Ilamart, aki valakivel beszélt. Ez a valaki háttal állt Daure felé.

- Nini, hiszen ez George! - kiáltott fel. És ekkor eszébe jutott, hogy minden valószínűség szerint George volt az, aki az ajtókat felnyitotta. De hát miért ment ő ki egyedül? És mi beszélnivalója van Hamarral?

[1] pipe-oknak nevezik a régi skót hangszert, mely a duda és a furulya közt áll, sok skót vidéken még most is használatban van. (a Fordító megj.)

[2] Magas papi méltóság. (a Fordító megj.)

II. FEJEZET

A leány lesietett az ösvényen és Hamar meglátva őt, katonásan köszöntötte. Mindkét nővérnek nagyon tetszett az öreg katona köszönési módja. George hirtelen megfordult s levette sapkáját. Térdnadrágot viselt és nagyon csinos volt. Csaknem oly szép, mintha a skót kilt-et viselné, amit, sajnos, soha nem fog lehetni, mivel a legmagasabb távolban sem mutathat ki skót őst a családfájában, avagy Highland-vért ereiben. George is magas volt; alig alacsonyabb Hamarnál, maga is katonaviselt. Ifjú korában a spanyol-amerikai háborúban vett részt. Harmincnégy éves volt, de fiatalabbnak látszott, hullámos barna haja, nyílt, őszinte kék szemei, klasszikus arcvonásai és borotvált arca miatt, amely éppen eléggé napégetett volt ahhoz, hogy érdekes legyen. Mikor megérkezett, egy kissé halovány volt, mert legjobb barátját - a főfelügyelőt annál a vállalatnál, ahol ő pénztároskodott - elvesztette, de az utóbbi három hét csodálatosan jót tett neki, mint ő maga mondta, azért, mert boldog s mert eljutott a hosszú sarki napokból egy nyári reggel gyönyörűségeihez.

Annira ismételte ezt a kijelentést nővére előtt s Dániát is nagyon meghatotta az.

- Nem értettem, mi történt Hamarral - szólt a leány - s kijöttem, hogy megnézzem.

- Én vagyok az oka, hogy megkésett - szólt Conway, kellemes délamerikai hangján. - Nem bírtam aludni. Bizonyára túlizgatott voltam. Felkeltem, hogy kisétálom ezt a nyugtalanságot. Éppen most kérdeztem öreg barátunktól itt, hogy ő pipingozott-e négy órakor reggel? És felelet helyett egy régi családi legendátokat mondta el.

- Oh, Hamar! nem lett volna szabad ezt a történetet elmondania neki - éppen a mai napon! - kiáltott fel Daura.

- És miért ne mondtam vóna azt el, Laddy? - Hamar jellemző függetlenséggel védekezett. - Hászen férfi tán, vagy mi, nem siránkozó némber. Ammondó vagyok, hogy több kell arra, hogy ő megijedjen, semmint az Elveszett Piper - mondája.

- Mit beszélt neked? - kérdezte Daura, - Georges-hoz fordulva.

Az öreg piper megértette, hogy büntetésből most nem törődnek vele. De megbánás helyett óriás léptekkel indult útnak a sziklaösvényen. - A Laddy és az ön engedelmével uram dolgomra megyek - szólt vissza. - Mán úgy is elkéstem egy picurkát.

- Azt mesélte, hogy évszázadokkal ezelőtt, annak idején, amikor a Házatok feje éppen egy lelketlen barom volt, a családi piper megsértette a főnököt, a ti ősötöket s ez rövid felmondással kidobta őt, nejét és gyermekeit a bérletből. Az asszony és gyermekei csakhamar közel voltak az éhenhaláshoz és a piper visszavánszorgott kegyelemért könyörögni. De a főnök kutyákkal kergettette ki az udvarból s a piper futás közben megátkozta a főnököt és összes leszármazóit. Soha többé nem látta senki, de a pipe-ja fel-felsírt a sziklamélyedésekben a kastély alatt s azt hitték, hogy ott húzódott meg és eltévedt az alépítmények útvesztőjében. Hamar megmagyarázta nekem, hogy ő játszott ma reggel egy olyan melódiát, amit egy vízi-nimfától tanult. Más piper-ek is megpróbálták megtanulni ezt a dallamot, de ez még senkinek sem sikerült. És a pincékből a nimfadallam száll, száll, néha éjszakánként a csendben... Azt is mondta Hamar, hogy ezután nemsokára meghalt a főnök, egy cápa húzta le a mélybe, úszás közben, a felesége szemeláttára, aki e látványba beleőrült s önkezével vetett véget életének. Azt hiszem, ez az egész, amit mondott, habár nem is tudom oly szépen előadni, mint Hamar, így áll az évkönyveitekben?

Igen, így áll - felelte Daura. - De...

- De? - kérdezte George kíváncsian.

- Oh, semmi. Elvégezted a sétádat?

- Még egy kicsit szeretnék menni. Hamar azt mondta, hogy ha még vagy száz méterrel lejjebb megyek a partra, megtalálom a sziklaüregek bejáratát és akkor lejutok Tündérországba!

- Veled megyek és megmutatom neked a helyet - felelte Daura, - fél kilencre otthon akarok lenni, akkorára Nira is felébred, de még annyi időm van.

- Hogy van ő? - kérdezte George ragyogó szemekkel.

- Mikor eljöttem, mélyen aludt. Egyig beszélgettünk. Én négykor felébredtem, de ő aludt, kipótolva az elveszett időt, szegény drága!

- Úgy? Hát te is négykor ébredtél? Te is hallottad a pipe-olást?

- Én... én... azt álmodtam, hogy pipe-oznak. És Nira...

- Ő is ugyanazt álmodta?

- Kinyitotta a szemét s beszélt valamit az álmáról. Aztán újra elaludt.

- Pipekröl álmodott?

- I... igen.

- Furcsa, hogy mind a hárman hallottuk, - szólt Conway.

- Lehetséges, hogy a szél volt, avagy a galambok valami miatt hangosabban turbékoltak, mint rendesen.

- Én nem hallhattam volna a galambokat - jegyezte meg George. - Az én szobám a kastély másik oldalán van a Mac Kimmoné mellett. Lord Gorme alatt.

- Tudom. De hát igazi piper nem lehetett ily kora reggel, - ha csak Hamar nem álomkóros s tudtán kívül fújta szerszámát.

- Igazi piper nem lehetett, - de hát az a bizonyos piper?

Daura elpirult. George tréfásan beszélt, de szemei elsötétültek.

- Úgy hát Hamar a monda folytatását is elfecsegte neked! - kiáltott fel Daura.

- Oh, ha ezt folytatásnak nevezed, akkor igen.

- A családunkra nézve ez a fontosabbik rész. Azaz az lenne, ha volna valami a dologban.

- Igen. Ha lenne valami a dologban. De mi 1919-ben már nem vagyunk babonásak. Hála Istennek. Avagy... azok lennénk... néhányan?

- A sziget lakói babonásak - felelte Daura kitérően. - Minden legendában hisznek.

- És a családi átokban is?

- Ebben a legjobban.

- No és te? - kérdezte George hirtelen, mintha előbbi kérdésével csak ezt az utolsót akarta volna előkészíteni. - Hiszed, hogy az Elveszett Piper mindannyiszor eljátssza a nimfa melódiáját, valahányszor családotok valamelyik tagját veszély fenyegeti?

- Nem, - felelte Daura határozottan, - nem hiszem. Ostobaság lenne ezt hinni. De azért még sem örülök rajta, hogy Hamar neked elmondta.

- És szeretnéd, hogy bárcsak ne hallottuk volna a pipert, te, Nira és én?

- Nos, azt igen. Nem hiszek benne, de még sem volt kellemes éppen ma reggel hallani, a Nira esküvője napján, amikor amúgy is izgatottak vagyunk s a legkisebb dolgot is jobban a szívünkre vesszük. Olyan ez, mintha...

- Mintha?

- Mintha valami rettenetes érne bennünket, hármunkat. Magamért nem bánom, de Nira...

- Jobban szereted öt, mint önmagadat?

- Bizony, hogy jobban! - kiáltott fel Daura csaknem méltatlankodva. Mindent elviselnék, mindent magamra vállalnék, képes lennék mindenre, csakhogy a szomorúságot vagy bánatot távol tartsam Nirától.

- Mily csodálatos kis testvér vagy! - szólt George rámosolyogva, amint letértek a községi útra.

- Miért csodálatos? Nem tennél te éppen úgy? - kérdezte Daura, szemeit egy automobilra függesztve, mely nagy sebességgel száguldott feléjük Portréé felöl. Ez az út ugyan csak mellékút volt, de nyáron és ősszel sok turista használta, ha Dunuelne Castlet - e híres régi épületet - akarta megnézni. Másképp - kivéve gyalogszerrel - nem is lehetett a kastélyt megközelíteni. Mialatt az autót nézte, megvillant az agyában, hogy olyan az, mint Juggernaut szekere. - rettenetes, kielégíthetetlen előrerohanásában, mint a sors.

- Hogy mit tennék Niráért? - ismételte George. - Én Istenem! Mit nem tennék érte! - Ez utóbbi szavakat inkább maga elé mormogta. De volt valami hangsúlyában, ami garmadává nőtt szenvedélyről beszélt s ami Daurát arra ösztönözte, hogy elfordítsa szemét az autóról s társára emelje azt. George is az autót figyelte - nem belső énjével, mert ez Niránál időzött - hanem üres szemekkel, mintha a lélek rejtelmesen visszahúzódott volna mögülük.

Azután gyors suhanással, mintha láthatatlan szárnyakon lebegne - egy nagy vörös automobil rohant el mellettük. Daura egy szempillantásig látta a két benne ülő arcélét, de nem vésődött emlékezetébe. George hátratántorodott, mintha megütötték volna, meg akart állni, megbotlott és hanyatt vágódott az út szélére.

Daura felsikoltott s az Elveszett Piper emléke egy percre közé és a valóság közé állt. Maga se tudta mi történt, hiszen az automobil nem is érintette Georgeot. Talán egy rőfnyire száguldott el tőlük, de arra nem volt szükség, hogy George hátra lépjen. És George mégis elesett s most úgy feküdt itt, mintha meghalt volna. I alán a rohanó kerekek fellöktek valami éles követ, amely fejen vágta? Letérdelt mellé, a karjára támasztotta fejét s félelemteljes zavarral nézett le reá. De sem vér, sem más jel nem mutatta azt, mintha megsérült volna.

- George, George! - szólt hozzá. - Nyisd ki a szemedet! - Beszélj hozzám! Oh, kérlek, Nira miatt!

De George nem válaszolt. A visszatérő élet nem borzongatta meg tagjait. Szemei félig nyitottan, felfelé fordított fehérjükkel a sötét pillák között, tekintet nélkül meredtek az űrbe.

Daura nagyon szerencsétlennek és ügyetlennek érezte magát. Ha George nem halt meg, úgy meghalhat, ha ő nem hoz gyorsan segítséget. De hogyan hagyja itt, az útszélen, míg ő a kastélyhoz szalad vissza, hogy fellármázza a Castle lakóit? Valaki előbb-utóbb kell hogy erre jöjjön, de még nagyon korán van s lehet, hogy még sok idő elmúlik, míg valaki mutatkozik. Várni nem mert és elindulni félt. Az autó, amely valahogy mégis felelős volt ezért a balesetért - ha ugyan balesetnek lehet nevezni - már rég eltűnt szemei elől ott, ahol a kastély sziklafala látszott. Utasai bizonnyal nem fordultak hátra s azért nem is tudnak semmit a történtekről. Érről az oldalról nem várhatott semmit. Ezek nem jönnek vissza.

Daura kétségbeesetten gondolt Annirára. Az ő esküvője napjára! Ő még boldog. A figyelmeztetés hát mégis igaz! Az Elveszett Piper mégis fújta a maga sziréndalát ott, a kastély sziklapincéjében! Most és mindig, amikor valami szerencsétlenség fenyegette a kastély lakóit. Oh, ha legalább magával vitte volna Georgeot haza, miután Hamarral találkoztak. Akkor nem történt volna ez a rettenetes, hihetetlen dolog! És most távolról a Hamar pipe-jának kesergő dallamát hozta felé a szellő. Mintha ez is üzenetet küldött volna felé, ügy tetszett neki, hogy ma Hamar is a vízi nimfa melódiáját próbálja utánozni. Ez is rossz jel. És kegyetlenség a Hamar részéről.

A George sapkája leesett, de a haja, gyönyörű barna haja nem kuszálódott össze, sőt úgy hatott, mintha csak éppen az előbb kefélte volna simára. Ez nagyon meghatotta Daurát. Szemei megnehezedtek, de könnyei nem hullottak végig arcán. Ő maga is halvány volt - szinte földszinten szürke, inkább kő, semmint márványszobor. De a fájdalom és borzalom, ami eddig szemeiből tükröződött, most végre nyugalomnak adott helyet.

- Segítség! Segítség! - kiáltotta ismételten, de senki sem jött s végre kétségbeesetten támasztotta a bársonyos fűszegélyre a George fejét.

- Mennem kell, - mondta, mintha a George zavaros öntudatlansága erről mégis tudomást szerezhetne. - Borzasztó itt hagyni téged, de ez az egyetlen mód. Ne félj, rögtön itt leszek - erős emberekkel, akik hazavisznek.

Felemelkedett a térdeiről. Ez a legborzasztóbb a dologban: Annirának hazavinni őt, Annirának tudtára adni, hogy mi történt vele.

Annira, leányok legszebbike, az ossziánbeli szavak jutottak eszébe. Sokszor nevezte így tréfából a nővérét s távolból mindig így kiáltott felé: «Annira, leányok legszebbike, merre vagy?» - És Annira szintén Ossiánból felelt ilyenkor: «Erre vagyok, Daura, te bájos!»

Mily boldogok is voltak együtt. És Annirának ez a mai lett volna a legboldogabb napja. Hogyan mondja meg neki Daura, hogy nem esküvőnap lesz ez a mai, hanem gyásznap? Mert ha George magához tér is, amiért Daura imádkozott, de amiben nem hitt, vértelen arcát nézve - az esküvőt mindenesetre el kell halasztani, az bizonyos.

Nyomorult érzéssel állt fel mellőle, hogy egyedül hagyja itt feküdni, míg segítséget hoz, de mire elhatározta magát, egy magas alak bukkant ki az előre álló szikla mellől, az út kanyarulatánál. Férfi volt ez, skót kilt-et viselt s nagyon hasonlított Hamarhoz, ifjabb kiadásban. Daura hálásan vett tudomást a megjelenéséről és fiatal hangján rákiáltott:

- Conal! Jöjjön ide gyorsan!

A piper fia volt: egykorú Daurával és tejtestvére. Mert Lady Gorme két héttel ifjabb gyermeke születése után meghalt s a Hamar csinos, erős felesége táplálta mind a kél gyermeket. Daura senki segítségét nem vette volna oly szívesen igénybe, mint ezét az ifjúét, aki nagyon szerette őt. Annirát meg valósággal imádta. Álmodozó, fiatal poéta volt s Annira volt a múzsája. A Daura kiáltására szaladva közeledett s mozgásában benne volt a szarvas gráciája. De Daura nem volt abban a hangulatban, hogy ezt most észrevegye. Elébe szaladt, hogy visszaküldje a kastélyba segítségért, mert kelten nem bírnák hazavinni a meredek dombon keresztül. De észrevette, hogy mielőtt még láthatta volna, mi történt, tekintete ijedten tapadt reá.

III. FEJEZET

- Baleset történt! Conway úr elájult! - szólt Daura lélekzetvesztetten Conal Mac Fengonhoz.

A fiatal fiú érzékeny arca az egymástól távolálló nagy szürke szemekkel, gyorsan változtatta kifejezését. Az ijedtség helyét megkönnyebbülés váltotta fel rajta, midőn felkiáltott:

- Nagyon örülök!

Daurát és Annirát mulattatta, hogy ez a fiatal parasztköltő féltékeny Georgera; de e pillanatban ez már megszűnt tréfa lenni. Daurát megbotránkoztatta az a gondolat, hogy a George baja öröm forrása legyen a fin számára. De nem volt idő a szidalomra.

- Szaladjon vissza, oly gyorsan, amint csak tud - mondta - és hozzon magával valakit. De kérem vigyázzon, hogy meg ne ijessze a kastélybelieket! Conal, a nővéremnek nem szidjad róla tudni egyelőre! Legjobb lesz, ha előbb Mac Rimmon kapitánnyal beszél s elmondja neki, hogy mi történt. Mással ne álljon szóba. Ő még a szobájában lesz. Hozza magával. Siessen! Ketten aztán hazavihetik Conway urat s én előresietek majd s kinyitom a kaput. Talán sikerül a szobájába vinni, anélkül, hogy meglátnák. Aztán maga elmegy az orvosért.

- Jól van - felelte Conal, nem a Highlandbeli bérlöfiu, hanem inkább a tejtestvér és a nivelláló talentum hangján. - Ha megtalálom a kapitányt, tizenöt perc alatt itt leszünk. - A beszédében alig volt a sziget tájszólásából, mert évekig élt távol Skye-tól.

- Jó, - szólt Daura. - De várjon egy percet. Engem keresett, mikor erre jött? Rossz híreket hozott?

A Conal arca elsötétült.

- Nem, úrnőm, - felelte.

- Semmi mondani valója nem volt?

- Semmi olyan, - amit meg akartam volna mondani.

- Akkor menjen! Gyorsan!

Később visszaemlékezett rá Daura, hogyan változtatta meg az ő szavait, amikor a kérdésére felelt és azt kérdezte önmagától, hogy vajon mi lehet az a titok, amit elhallgatott. Mert valaminek lennie kellett. Ösztöne és Conal arckifejezésének ismerete is ezt súgta. De lehetett jelentéktelen dolog is, amivel nem érdemes törődni.

Egy negyedóra nagyon hosszú idő néha s Daurának egy örökkévalóságnak tetszett, míg a Conal és Alastair alakja újra felbukkant a szikla mögül. Katona: lépésben futottak, de Alastair megelőzte a piper fiát, habár a Conal hosszú lábai sokkal jobban tudtak volna szaladni - ha akarta volna.

- Mi történt? - kérdezte Mac Rimmon kapitány lihegve. - Csak nincs bajod Dole?

Ha Daura nem tudta volna, hogy mennyire szereti őt unokafivére, ez az aggodalomteljes hang elárulta volna azt előtte.

- Nem, nem; csak Georgenak, - felelte. - Magam sem tudom, hogyan történt. Egy automobil rohant el mellettünk - egy nagy vörös motoros-kocsi, őrült sebességgel. Nem értem, hogyan érinthette Georgeot, pedig mégis érintenie kellett, mert egyszerre hanyatt esett, mintha meglőtték volna s azóta mozdulatlanul fekszik. Ó, a szívét már legalább egy tucatszor kerestem a kezemmel. Úgy érzem, hogy alig-alig ver.

Mac Rimmon is reá hajtotta fejét. - Igen, - mondta - még dobog. Mit mondtál: Motoros kocsi? Most ott áll egy a kastély előtt: egy óriási vérvörös kocsi. Egyik ismerősömnek sincs ehhez hasonló autója. Éppen az ablakomból figyeltem meg, azt kérdezve önmagámtól, ki jöhetett rajta, mikor Conal az ajtómon kopogott. Jupiterre! nagyon kellemetlen dolog, éppen az esküvő napján!

- Igen! De ne fecsegjünk annyit - szólt Daura. - Tudnád-e Conal segítségével Georgeot hazaszállítani, vigyázva, hogy meg ne sértsétek, ha esetleg bordatörést szenvedett? - Habár ez nem valószínű, - tette hozzá.

- Hogyne, - felelte Alastair. - Nem is kell itt maradnod felügyeletet gyakorolni. Szaladj előre a kapukat kinyittatni és intézkedni, hogy tiszta legyen a levegő.

Daura félt látni, hogyan emelik fel az élettelen festet, előresietett tehát s úgy szaladt fel a meredek ösvényen, mint egy ijedt dryád. Szinte belökte az udvar nehéz kapuját, felfutott a kőlépcsőkön s folyosóról-folyosóra jutva, elérkezett a Conway szobájához. Még minden úgy volt, ahogy hagyta: az ágy vetetlenül, de minden toilette-tárgya rendesen és csinosan egymás mellé helyezve. A fegyelmezett katona rendszeretete látszott mindenen. Az ágy fejénél ósdi csengőszalag lógott s Daura hevesen megrántotta azt. Egy perccel később kopogtak az ajtón s Daura «szabad»-jára a várt szobaleány helyett az inas lépett be.

- Miért maga jön a csengetésre, Douglas? - kérdezte Daura.

- Nem a csengetésre jöttem my Laddy, - szólt Douglas csodálkozva, hogy fiatal úrnőjét itt találja, csak meg akartam nézni, itt van-e Conway úr? Már másodízben keresem. Előbb azt hittem, hogy a fürdőszobába ment...

- Conway úr sétálni ment és baleset érte - szólt a leány. - Én vele voltam. A kapitány és Conal útban vannak vele idefelé és Janetnek csengettem. Gyorsan meg kell vetni az ágyat, félek tőle, hogy Conway úr nagyon beteg! Oh, itt jön Janet! - s ezzel utasításokat adott a leánynak.

- Baleset érte Conway urat az esküvője napján! - nyögött fel az öreg inas, akinek egyetlen életöröme a Gorme-család volt.

- Igen; ugye borzasztó? De talán nincs oly nagy baj, mint hisszük. Oh, Tanét! siessen! Conal majd elhozza Mac Donald orvost. 0 gyorsabban leér a faluba, mint más, mert a kapitány biciklijét használhatja. Douglas egyelőre senkinek se szóljon a dologról, ő Lordságával magam fogok beszélni és... és...

- De, my Laddy, - egy úr van itt, aki Conway úrral akar beszélni - szólt az inas izgatottan. - Autón érkezett. Mikor mondtam neki, hogy Conway úr nincs a szobájában, nem akarta elhinni. Kért, hogy keressem meg és mondjam meg, hogy a neve Troy. Szólhatok neki a balesetről?

Daura a kérdésre másik kérdéssel felelt:

- Hogy néz ki ez a Troy úr? És milyen az autója?

Az úr nagyon magas, vékony és nagyon sötétbőrű, olyan szemekkel, amelyek egészen átjárják az embert. És a beszéde nem a mi beszédünk, se nem az angoloké. Az automobil nagy vörös jószág s egy rózsaszín arcú fiatal a chauffeurje.

- Hol várakozik Troy úr? - kérdezte Daura. - Itt van a házban?

- Igen, my Laddy, nem a fajta, akit künt lehelne állni hagyni. A hallban várakozik.

Daura egy pillanatig gondolkozott. A hallban volt egy ablak, amely télen el volt függönyözve, de amelyről most visszahúzták a függönyt s ahonnét az udvar kapujára lehetett látni. Ha valaki véletlenül az ablak közelében áll és Mac Rimmon és Conal a legkisebb zajt ülik az udvaron, mikor Conwayt hozzák, úgy öt feltétlenül meglátják. Troynak eszébe juthat kinézni a kis ablakon. Ez a gondolat megijesztette Dániát. Elmosódott félelem élt benne, hogy hátha nem is az autó okozta a balesetet, hanem talán a benne ülők? Ez utóbbi gondolatot nem is merte megformálni, de azért még sem akarta, hogy ezt a kis processziót a vörös autós ember meglássa. Beszélni akart vele, mielőtt tudtára adja a történteket.

- Siessen vissza Troy úrhoz és kérje meg, hogy néhány percig legyen még türelemmel - mondta az inasnak. - Találjon ki valami ürügyet, hogy vele maradhasson. Kérdezze ki, nem akar-e enni vagy inni valamit és hogy mit küldjön ki a sofőrjének. Ha igent mond, ne menjen ki maga, hanem csengessen. Ne engedje Troy urat kinézni a hall-lépcső kis ablakán, mivel... mivel a szomorú menet az udvaron fog keresztül jönni. Megértette?

- My Lady nyugodt lehet, ő nem fog az ablakhoz menni - felelte az öreg inas és oly sietve távozott, amint azt hetvenötéves lábai engedték.

Janet ezalatt elkészült az ággyal s Daura meleg vízért és pálinkáért küldte és rábízta, hogy megmondja a második inasnak, hogy a Mac Rimmon biciklijét készítsék elő Conal számára.

- De ne szóljon a konyhában senkinek a balesetről, - tette hozzá, - kivéve, ha már tudnának róla. Ez esetben megmondhatja, hogy egy autó leütötte Conway urat, de én magam akarom előkészíteni Lady Annirát és ő Lordságát.

- Különös, - gondolta, mikor Janet is eltávozott, - mily nyugodtan rendelkezem, mintha tudnám, mit kell tennem. Pedig mennyire nem tudom! Nem tudom!

A vörösautós emberre gondolt, aki a hallban várakozik. Igen, ezt kell tennie. Beszélni vele, mielőtt a történtekről mástól értesülne. Még Alastairnek se szabad tudni, hogy odakint van valaki, aki Georgera vár, mert máskép ő is beszélni kívánna vele. Nem tudta miért, de valahogy úgy érezte, hogy ez most nem lenne jó. Ez most az ő dolga. Más ne avatkozzék bele. Szinte ismét maga előtt látta a George halálsápadt arcát, amint az ő karján feküdt. Szánta őt. félig nyitott, tekintetnélküli szemeit, amelyek máskor oly őszintén és kéken néztek reá. Mintha a segítségét kérte volna ez a tekintetnélküli tekintet, és ő segíteni akart, csak még egyelőre nem volt vele tisztában, hogyan.

- Megvárom Alastairt és Conalt, míg behozzák - gondolta - és még mielőtt Annirához mennék, beszélek az autós emberrel. Jobb, ha Annira mit sem tud, míg Mac Donald doktor itt nem volt és véleményt nem adott. Addig titokban kell tartanunk a dolgot előtte. Szegény! Alaistairnek ügyelni kell, nehogy valaki elárulja neki idő előtt.

E percben Alastair alakja megjelent az ajtóban. A George fejét és vállait tartotta gyengéd vigyázattal, Conal pedig a térde alatt fogta őt. De hiában voltak erősek és fiatalok, mindketten kimelegedtek a nehéz test cipelésében a meredek ösvényen át.

- Küldj ide valakit, aki a szegény fickó ruháit megtágítja és az első segélyt meg tudja adni neki, míg az orvos megérkezik, - mondta, - Conal elmegy az orvosért ezalatt. Még mindig semmi jele annak, hogy magához térne.

- Beküldőm Douglast - szólt Daura, mikor Conal kiment. Igyekezett ürügyet találni, hogy a hallba mehessen, ahol Douglas még bizonyára szóval tartja az idegent. - Látott vagy hallott valaki benneteket?

- Nem hiszem - felelte Alastair megnyugtatóan. - Mi legalább senkit se láttunk. De most siess, Doli! Nincs rád szükségünk idebent!

Amint ezt mondta, félig elmosolyodott, dacára a bánatnak, amely őket érte. És mikor mosolygott, a családi hasonlatosság szembetűnő volt közöttük. Mindkettőnek zöldes-barna volt a szeme és barna a haja, habár az Alastairé sötétebb is néhány árnyalattal. Daura jól tudta, mit jelent ez a mosoly: hogy ő neki, Alastairnak mindig és mindenütt szüksége van reá.

- Tudom - mondta - és már megyek is. Vigyázz, hogy Nira meg ne sejtsen valamit. Mr. Mac Donald fél óra alatt itt lehet. Ha otthon van! Oh, bárcsak otthon találná Conal! Ha majd itt az orvos, visszatérek és halkan - kétszer egymásután - kopogni fogok.

- Miért nem akarod, hogy én jöjjek ki hozzád?

- Nem akarom. Itt kell találkoznunk. Okom van rá. Főleg... főleg Nira miatt...

- Jól van.

Daura kisietett, csaknem elfelejtette Alastair létezését. Ma reggel még ezt lehetetlennek gondolta volna. Veleszületett regényessége örömet lelt abban, hogy Alastair, - akit annyi szép leány és asszony bámul - nem úgy érez iránta, mint rokon, hanem mint oly valaki, akinek ő az egyetlen leány a világon.

Mikor a hallba ért, egészen más lény volt: ifjúsága és gondtalansága mintha eltűnt volna. Valami határozott dolgot kellett cselekednie s minden, ami nem e körül mozgott, megszűnt a számára. Hosszú kövezett folyosón ment a hall felé, mely csaknem alagutszerűnek hatott s éppoly ódon volt, mint a kastély többi, régebbi része. Világosság úgyszólván csak a két kijáratából szűrődött be ide. A keleti részen volt ugyan egy kis kerek ablaka, mely egy sötét udvarra nézett, de ez csak kora hajnalban adott némi derengő világosságot. A falon régi fegyverek lógtak, melyek nem voltak elég jók arra, hogy a nagy hall falait ékesítsék. A folyosó ajtaja vastag tölgyfából való, mely a régi bizonytalan időkben szükséges volt, ma azonban már sohasem csukták be, úgy, hogy Daura a folyosó homályában állva, beláthatott a sokkal világosabb hallba. Úgy tetszett neki egyszerre, mintha egy páholy nyílásából a színpadra látna. - Olyan, - gondolta, - mintha most kezdenék el a játékot. Oh, Istenem! csak jól végződnék!

Bosszankodott, hogy ily könnyelmű gondolatai vannak, de Londonban látott egy darabot, amelynek dekorációja hasonló volt ehhez, s ahol csaknem az egész esemény egy nagy falusi kastély halljában játszódott le. Ő és Nira akkor azt mondták róla, hogy csaknem Dunulm Castle-ról vették a mintát. Visszaemlékezeti reá, hogyan hatolt ott be a fény egy mély, kerek ablakon, megcsillogtatva a régi fegyverek vert rézdíszítéseit, élénkebb szint varázsolva a harcokban elvett zászlók kifakult selymére s itt-ott világos foltot rajzolva az időtől megfeketedett faburkolatokon. De főleg azt a színészt világította meg, aki a játék összes szereplőire bajt és veszedelmet hozott. És most éppen olyan fény esett arra az emberre, aki a vörös motorkocsiban jött, hogy Conway George-dzsal beszéljen!

IV. FEJEZET

Daura csak pár pillanatig tétovázott. Aztán határozott léptekkel előrejött, s az inashoz fordult, aki mindent elkövetett, hogy a kellemetlen látogató figyelmét ébren tartsa. Régi képek történetét mesélte el s beszélt azokról a fegyverekről, melyek a falakon lógtak, s amelyek segélyével a képek eredetijei magukat - sok század előtt - kitüntették.

- Douglas, ez az úr az, aki Conway urat keresi? - kérdezte Daura csaknem félénken. Valami egészen új érzés - talán ösztön - arra késztette, hogy szerény és leányos legyen, hogy tessék ennek az embernek, hogy gyengesége által felkeltse lovagiasságát.

- Igen, my Lady, - felelte az inas. - A gentleman arra vár, hogy...

- Köszönöm - vágott szavába Daura. - Kérem, menjen most azonnal Mac Rammon kapitányhoz. Szüksége van magára. A sárkányos szobában találja.

Nem merte mondani: a Conway úr szobájába. - Az öreg inas így is megérti, melyik szobáról van szó. Hiszen Conway szobája falán óriási kínai brokát lógott, hímzett sárkányokkal.

Mikor az inas kiment, a leány és a vörös motoros ember egymásra nézlek. Daura ezt különösnek találta. Mikor az autó elsuhant mellettük, alig volt ideje az arcát látni. De most megértette, hogy az öntudat alatti ösztöne mégis megrögzítette ezeket a vonásokat az emlékezetében. Ezt a sötét arcot bárhol felismerte volna. Arra nézve még nem határozott, hogy milyen benyomást lett reá ez az ember: de annyit érzett, hogy nem affajta valaki, aki iránt közönnyel lehetne viseltetni. Érezte az erejét és félt tőle, mialatt védekezett ellene. Jötte szerencsétlenséget hozott a házra s úgy érezte, hogy gyűlölni fogja öt.

Az idegen nem volt egészen oly magas, mint George és nagyon vékony volt; de ennek dacára acélos erő látszott alakjából. Daura még soha se látott ily sötét arcbőrt s ily sötét szemeket fehér embernél. Ragyogó «ördögszemek» ezek - gondolta. Orra nemesmetszésű s kissé előre álló álla csaknem kegyetlen, könyörtelen elhatározásról beszélt. Volt valami benne, ami szinte eszeveszett vakmerőséget árult el s önkénytelenül is a sasra kellett gondolnia, mikor szemközt állt vele. - Nem szeretném, ha az ő könyörületességétől függene a sorsom - gondolta. És eszébe jutott, hogy esetleg az egész család nyugalma az ő könyörületességétől függ.

A férfi könnyű szürke öltözetei viselt s hasonló színű sapkáját egy Tudor-korbeli asztalra dobta, ahol az szinte agresszívnek látszott s nem helyénvalónak.

- Mr. Troy, - szólt végre Daura, - ön... azért jött, hogy Conway úrral beszéljen, aki... aki nemsokára sógorom lesz. Én Score Daura vagyok. Ön... nem látott minket odakint, az utón, amikor mellettünk elrohant az autójával?

A fekete szemek villámokat lövettek.

- Az emberem mondta, hogy nem messze a kastélytól látott két alakot, - felelte Mr. Troy olyan kiejtéssel, amelyről Daura azonnal megállapította, hogy amerikai, hasonlít a George kiejtéséhez, de kissé keményebb annál. A beszédmodora is hirtelen volt. - Én magam nem vettem észre önöket. Siettem, hogy idején itt legyek.

- Félek tőle, hogy túlságosan sietett, - ragadta meg Daura a kedvező alkalmat - mert az ön motorkocsija leütötte Georgeot.

Troy összeráncolta szeműidéit. Szinte egyenes ívet rajzoltak azok szemei fölött.

- Az nem igen lehetséges. - szólt komoran. - Ha valakit érintett volna a kerék, tudomást szereztem volna róla.

- Mégis, érintenie kellett - erősködött a leány. Úgy esett el, mintha meglőtték volna. És azóta magánkívüli állapotban van. Ezt jöttem önnek megmondani.

- Oh! - a fekete szemek lángja belecsapott a zöldes szemekbe. A tűzember! - gondolta Daura.

- Igazán, azt jött el nekem megmondani? Nos, Lady Score, vagy hogyan kell, hogy nevezzem, sajnálattal jelentem ki, hogy ezt nem nyelem le!

- Nem. értem, mit beszél - felelte Daura s arcát elöntötte a vér. A visszafojtott izgalom most tört ki rajta, összerezzeni s szemeit könnyek homályosították el.

- Nem akartam durva lenni - szólt Troy, haragosan mentegetve magát. - Nem voltam elkészülve, hogy nővel lesz dolgom. Az én ügyem nem tűr halasztást s engedelmével - avagy anélkül is, ha rákerül a sor - beszélni fogok George Conrayvel. Addig nem megyek el innen, amíg őt nem láttam.

- Tehát nem hiszi el nekem, hogy ájultan fekszik? - kérdezte Daura édes, leányhangján. Vilá