Körkép
2023

Negyvenkét
mai magyar író
kisprózája
– részlet –

Válogatta
Szegő János

A könyvben olvasható szövegeket először az Alföld, a Bárka, az Élet és Irodalom, az Eső, a Forrás, a Helikon, a Hévíz, a Jelenkor, a Kalligram, a Kortárs, a Látó, a Mozgó Világ, a Műút, a Székelyföld és a Tiszatáj folyóirat közölte.

© Magvető Könyvkiadó, 2022

A kötet szerzői

Antal Balázs
Bakos Gyöngyi
Bánki Éva
Bán Zsófia
Bartók Imre
Berta Ádám
Bódi Péter
Csabai László
Darvasi László
Dragomán György
Egressy Zoltán
Garaczi László
Grecsó Krisztián
Harag Anita
Hegedüs Vera
Horváth Viktor
Jenei László
Juhász Tamás
Kiss László
Kontra Ferenc
Krusovszky Dénes
Makó Ágnes
Margetin István
Márton László
Mesterházy Balázs
Moskát Anita
Murányi Zita
Nagy Gerzson
Nagy Zsuka
Ódor János Gábor
Odze György
Papp-Zakor Ilka
Petrik Iván
Selyem Zsuzsa
Szabó Róbert Csaba
Szabó T. Anna
Szaniszló Judit
Szántó T. Gábor
Szécsi Noémi
Szöllősi Mátyás
Vámos Miklós
Zsembery Borbála

Grecsó Krisztián
Két szív presszó

A dolgozói porta rozoga heverőjén halomban állnak a télikabátok, ott hever valahol a Julié is. Próbálja úgy kihúzni a boglya aljáról, hogy ne dőljön le a többi.

– Mesélni szeretnék valamit – mondom neki színlelt titokzatossággal, hátha akkor nem hagy faképnél.

– Miért keresett ma a rendőrség? – kérdezi, és egy ölelésnyi kabátot a kezembe nyom.

– Egy nyomozó keresett – felelem harapósan.

– Az egész tanári erről beszélt. Hogy kijött hozzád a rendőrség.

Ösztönösen körbenézek, hogy a folyosón ki hallja ezt, Juli keserűen elhúzza a száját. – Még sosem láttam, hogy érdekelne, mit gondolnak rólad.

– Nem a rendőrség keresett. Nem a rendőrök!

Kárászné ekkor viharzik oda a portaajtóhoz, kikapja a kezemből a kabátokat, és félrelök, széles vigyora szinte tolakodó, mintha egyedül ő kapta volna meg a kedvezményes előnyugdíjat.

– Nem iszunk valamit? – kérdezi, és visszadobja a heverőre a többit, csak a legfelső, kopott bundát cibálja magára. Én képtelen vagyok reagálni, de láthatóan Juli sem tud mit mondani, mi lelte Kárásznét.

– Kurva jólesne egy vodka – sziszegi az asszony megerősítésképpen, aztán még halkabban teszi hozzá: – Csak menjünk kicsit arrébb, nehogy valaki velünk jöjjön.

A portás visszaér a cigizésből, és türelmetlenül nézi, mikor takarodunk már ki a fülkéjéből, de Julit ez nem zavarja, akkurátusan elrendezi magán a sálját, belebújós, mint a gyerekeknek, de vagy négyszer vissza kell hajtani, és persze el kell simogatni a vállán, én meg, miközben a tollászkodását figyelem, azon gondolkodom, talán kiesett valami. Biztosan megint nem figyeltem a napokra. Kárászné talán korábban is tett valami gesztust, meglehet, beszélgettünk, vagy csináltunk valamit együtt, és én szimplán elfelejtettem. De hiába gyötröm az agyam, nem ugrik be semmi. Kárászné a szikár, rigorózus földrajzos kolléga, aki indulatosan szervezi a sítúrát, és folyton leteremt, amiért nem jelentkeztem, „rád férne a mozgás”, „a síelés harmónia”.

– Nem ismerem a környéket – nyögöm ki, de leginkább magamnak beszélek, mert egyik nő sem figyel rám, előttem vihognak valamin, már a trolimegállóhoz baktatunk, a busz éppen befordul az Állatkerti úton. – Menjünk néhány megállót – javaslom, ezt sem hallja senki, és nem is gyorsítunk a tempón, de az utolsó pillanatban mégis elérjük a hetvenvalahányast.

Az Epreskert mű- és valódi romjai között fiatal lányok korzóznak, vastag kabátban vannak, sapkában, de érzem, hogy fiatalok, látom a mozgásukon, annyira vágyom egy érintésre, egy ölelésre, hogy szinte fáj. Epekedve Julira nézek, de ő továbbra is Kárásznéval vihorászik, nem tudok figyelni rájuk, nem értem, mit találnak ennyire viccesnek. Kárászné Zsuzsika megérzi, kárörvendőn rám néz:

– Nem így gondolja, kolléga?

– De – mondom ösztönösen, aztán visszafordítom a fejem, a fiatal testek sehol, a troli már befordult a Bajza utcába.

A Podmaniczkyn kötünk ki, ázott, áporodott kátrányszag szivárog a vasúti sínek felől, gyerekkoromban éreztem ezt mindig, ott laktunk a vasút mellett, de ott nem volt ilyen romos minden, itt mintha minden vörös téglafal össze akarna dőlni. Szemben, a házak aljában már pakolnak a ruhakereskedésekből, óriási butikok, extra méret, nagykerek, alkalmi ruhák, itt ruhafesték- és acetonszag van, frivolan csinos, festett nők jönnek-mennek, még ebben a hidegben is alig takarja őket valami, mellettük bronzra szoláriumozott, vastag kezű férfiak pakolják a szőrméket, kabátokat, dzsekiket, mellényeket, nem tudom eldönteni, hogy kifelé rakják az árut, vagy befelé, és mintha ők sem tudnák, hogy jönnek vagy mennek.

Kárászné és Juli sétálnak elöl, valamin megint nevetnek, vicces, hogy én lettem a harmadik.

– Két Szív presszó! – mutatja diadalittasan Kárászné, amikor hátranéz rám. – Úgy látom, ez lesz a mi helyünk.

Pilsner Urquellt és Arany Ászokot csapolnak, a kolléganők akkor is Ászokot kérnek, ha én fizetek.

– A Pilsner keserű – veti oda Juli.

– Ez a lényege – dohogok. Előbb az övékét kérem, de már előre vágyakozva nézem a pilsneres poharat, aztán csalódva látom, hogy hiába, a nő nekem is ászokos pohárba csapol, nem bírom ki, rászólok.

– Nem mindegy? – kérdezi.

Gondolkodom, hogy mit mondjak, legszívesebben kikérném magamnak, de csak nézek, vár egy kicsit, dacosan tartja az ászokos poharat, elkezd bele csapolni.

– Ha ászokosba adja, azt is fizetek.

Mindenféle különös hangok törnek fel belőle, cicceg, hápog, „he”, ezt sokszor mondja, de végül mégis elkezdi a pilsneresbe mérni a sört, olyan szép a délceg korsó párás oldala, hogy még a csaposnőről is elfeledkezem, meg a dühömről, hogy mindegy-e a pohár, vagy nem. Mint valami aranyozott görbe tükör, olyan a pohár, egy mesébe vágyom el innét, egy jól kidolgozott, sokszor megjárt mesevilágba, ahová kamaszkoromig el tudtam menekülni.

Apró, tojásdad asztalokat zsúfoltak össze a kocsma szobányi terébe, mellettük piros kalapos hokedlik, egészen össze kell húzódni, szinte bújni, Kárászné a volt férjéről mesél, ezzel megint kizökkent, nem tudtam, hogy Kárász a második férje, még a sörről is megfeledkezem, csak úgy beleiszom, semmi teátrális rákészülés, pedig az első korty a legszebb, amikor végre megindul a bizsergés. Francia férfi volt, óriási szerelem, rengeteg túra, hátizsákkal, csak vonultak és basztak, ránézek, elmosolyodom, kezdem megszokni ezt az új Zsuzsikát, de Juli még nem, ő majdnem kiköpi a sört.

Aztán a Völgységben egyszer, ezt sokszor elismétli, hogy a Völgységben történt, Szekszárd fölött, ő reggel elment kifliért, a Két Szív presszó közben lassan megtelik, egyre zavaróbb a zsivaj, és Kárászné sem suttog már, azon a recsegtetett hangon beszél, mint értekezleten, és a régi történetében közben megkerül a kifli, a fiatal Kárászné, aki akkor még nem Kárászné, hanem ki tudja, hogy hívják, iparkodik vissza a férjéhez, és a sátor előtt, az árnyékban már kész kellene hogy legyen a piknik, a kockás pléden ott kellene ülnie a férfinak, aki várja a kiflit, a vajat, a tejet, de nem ül kint senki, és a sátoron is fel van húzva a cipzár, pedig a nap odatűz, mégis fel van húzva, és ő akkor, „esküszöm az élő istenre”, ismételgeti Kárászné, és megkérdezi, hoznék-e még egy vodkát, tudta, jóvátehetetlenül nagy baj történt.

Meghozom, addig mintha hallgatnának.

– Megállt a szíve, ennyike.

Megisszuk. A szomszéd asztalnál gyanús társaság gyülekezik, mindenki festett szőke, a férfiak is, negyvenesek lehetnek, mint mi, mindenük színes és nagy: a medáljuk, az órájuk, a fülbevalójuk, a magas sarkuk, a mellük, a bicepszük, mintha mindent felfújtak volna. Olyanok vagyunk mellettük, mintha makettek lennénk, gyöngén összeragasztott modellek, liliputi statiszták, hozzájuk képest mindenünk kicsi és szürke. Ismernek mindenkit a kocsmában, az egyik férfi úgy kiabál föl a galériára, hogy fel sem nézett előtte.

– Semmi buzulás, köcsögök!

Aztán Imrét keresi, nem tudunk nem rá figyelni, muszáj őt nézni, és jól tudja, biztosan ezért húzza be a hasát, feszíti az izmait. Próbálom magam felsőbbrendűnek, műveltnek, de legalább tanultnak érezni, a szürkeségemet polgári erénynek és ízlésnek fogni fel, de kopottnak és kicsinek látom magam, az izmai tolakodóak, undorítóak és szépek, szeretnék én is ilyen izmokat, egy majdnem ilyen testet, hogy le lehessen győzni az időt, hogy ne rogyadozzon a mellem meg a hasam, hogy újra lássanak meg az utcán a nők, ha jövök. A férfi egy pendrive-ot ad be a pultba.

– Muzsika – hallatszik a mozdulatlan szájából, és rám néz. – Van kifogás?

Megrázom a fejem, feszengek, próbálok nem félni, de van bennem valami merevség, közben a pultosnő egy tálcával jelenik meg mellettünk, három vodka van rajta.

– A Dzsoni küldi – mondja.

Körbenézek, ki lehet az a Dzsoni. A pultosnő megrovóan cicceg, aztán a hasbeszélő férfi felé int a fejével. Dzsoni időközben leült, közvetlenül mellénk.

– De hát mikor rendelte meg az italt? – kérdezném legszívesebben, hiszen csak beadta a pendrive-ot, aztán meg hozzám beszélt, mellettem állt. Mikor tárgyalta meg, hogy a három idegennek menjen ki az ital? De inkább nem szólok semmit.

– Köszönjük! – mondom, és ahogy felemelem a poharam, átvillan rajtam, hogy ezt talán nem kéne, hiszen nem ismerjük egymást, és végül mégis hozzáteszem: – Dzsoni.

A férfi úgy nevet föl, mintha Eddie Murphy lenne, szinte felnyerít, kedélyesen és nyájasan, inkább félelmetes, mint megnyerő.

– Szeressük egymást, gyerekek! – rikoltja, és bizalmasan felém fordul.

Julit az asztal másik szélén egzecíroztatja egy nő, rángatja, fel akarja húzni, mindenáron táncolna vele. Juli segélykérőn pislog rám, látom, hogy fél, de Dzsoni meg engem figyel, és én is félek, ezért próbálok úgy tenni, mintha nem érteném, miért nem táncol azzal az idegen nővel. A nőnek bumfordi lapos orra van és buzogányszeme, de lélegzetelállítóan csinos, látszik a hasa és a szoláriumtól szinte sárga bőre, óriási bross csillog a köldökében.

– Ugyan, gyere már, kicsim! – sziszegi.

Selymes gyengédség van a hangjában, mintha udvarolna. Juli nem húzza el a kezét, közben hoznak még egy kör vodkát, megint nem láttam, hogy Dzsoni egyáltalán intett volna, pedig minden mozdulatát lesem; mikor szólt már megint?, mérgelődöm, a táncos nő most visszavesz a tempón, nem cibálja tovább Julit, inkább kerít egy hokedlit, és lehuppan mellé, ő is kapott valami italt, viszki lehet vagy konyak, széles pohárban hozták. Úgy koccintunk, mintha egy társaság lennék, és tulajdonképpen már azok is vagyunk. Felbömböl a zene, eddig sem volt halk, de most üvölt, a szomszéd asztalnál mindenki tudja a refrént. Dzsoni csak átfordul felénk, olyan közel vannak az asztalok, hogy ezzel már ott is ül a miénknél, megrémülök, hogy engem akar felkérni, azt nem élném túl, de szerencsére nem rám néz.

– Asszonyom! Szabad? – búgja Kárásznénak.

Szorongva nézek föl, Zsuzsika mit fog szólni, a régi reflexek dolgoznak bennem, Kárászné mindjárt hazazavarja az egész társaságot, és kioszt néhány megrovást, esetleg egy írásbeli osztályfőnökit is, de Zsuzsika kacag, és nyújtja a kezét.

– Örömmel! – csilingeli.

Mindenki odanéz, érzem, az egész kocsma azt figyeli, hogyan fog táncolni Kárászné és Dzsoni, de én nem bírok odanézni, helyettük is szégyellem magam, csak a szemem sarkából látom, forognak. Akkor nézek fel, amikor a többiek üdvrivalgásban törnek ki. Az ajtó előtt akad egy asztalnyi szabad tér, ott ropják, Dzsoni hol magához húzza, hol megpörgeti Zsuzsikát, hirtelen váltásokkal csinálják, mintha valami felgyorsított tangó lenne, szorosan összesimulnak, aztán meg vadul ellöki magától az asszonyt, ilyenkor Kárászné keze vagy lába beleakad a kövér hőszigetelő függönybe, a férfi váltott kézzel forgatja, nyikorognak a padlón a félrelökött asztallábak. Zsuzsika követi, meglepően profik, két vagy három szék is felborul, mégis olyan, mintha be lenne gyakorolva az egész.

Az a nyomasztó érzés tör rám, hogy ez itt egy jelenet. Díszletfalak, frissen ragasztott lambériák, mobil sörcsap, színészek, betanult tánc, itt minden nekem van előkészítve, ez valami csapda. Dagad bennem a pánik, vált a zene, unalmas, gépi ritmus zötyög, de a pár lenyűgözően táncol, hullámoznak, egyet előre, egyet oldalra, Dzsoni belép Kárászné lába közé, most megint kereszt, vissza, pörögni kezdenek maguk körül, Kárászné is belép Dzsoni lába közé, egyre tempósabban pörögnek, a társaság huhog, óbégatnak, még Juli is, és ahogy felpattan, látom, megfogja a kezét az a nő, és Juli már nem húzza el. Dzsoniék, mintha a tánc fogadás lenne, kegyetlenül begyorsítanak, mindenki kiabál, azt veszem észre, hogy én is, valahogy még egy vodka kerül elém, vagy az előzőt nem ittam meg?, mindegy, érzem az olajos ízt a számban, mintha percek óta pörögnének, az egész kibírhatatlan hosszan történik, magamba töltöm a maradék vodkát, és azonnal sört húzok rá, éppen ekkor üdvrivalgásban tör ki a társaság. A zene véget ér. Dzsoni felkapja Kárásznét, és magához szorítja.

– Milyen kurva jó dög vagy már, na! – kiabálja.

A nők nevetnek és tapsolnak, nem tudom eldönteni, mennyi ebben az egészben a gúny, és mennyi a meglepetés, hogy Kárászné, a teljesítménytúrákon edződött boszorka ennyire bírta a tempót. Nem látok féltékenységet a nők szemében, pedig Dzsoni közben teljesen átül a mi asztalunkhoz, nem is kérdezi, lehet-e, hogy akarjuk-e, olyan természetesen teszi át az italokat, hogy egy pillanatra hálát érzek meg büszkeséget. Elindul a következő dal, ugyanolyan, vagy ugyanaz, mint az előző, mintha mindig azt kiabálnák, hogy „lájf”, de lehet, hogy nem jól hallom. Megint van előttem egy vodkáspohár, nem biztos, hogy az enyém, de a kezem ügyében van. Julit felkéri a köldökpírszinges nő, most nem tiltakozik, összesimulnak.

– Lédikének bejön a csajod! – közli Dzsoni nevetve, és megpaskolja a vállam, finoman, inkább barátilag, nincs benne semmi lekezelő, vagy az is lehet, hogy csak úgy akarom érezni, mintha nem lenne. – Ugye, nem vagy féltékeny típus?

Juli és „Lédike” ringatóznak, pedig az ütem pattog, de ők lassúznak, néha három pár is rángatózik körülöttük, ezért nehéz követnem, mit csinálnak, Kárásznét is elviszik megint, úgy vihog, hogy még az üvöltő zene mögül is hallom, fel kéne venni ezt az egészet videóra, jut eszembe, és megtapogatom a mobiltelefont a zsebemben. Aztán holnap, józanul visszanézni, tényleg ez volt-e itt, vagy a vodka látja ezt bennem. Dzsoni odahajol hozzám.

– Mi bajod van neked? – kérdezi, és megfogja a tarkómat. – Ennyi vodka után az isten is mosolyog!

Zavarba jövök, meg felfortyan bennem a harag, nem én kértem ezt a rengeteg italt. – Legalább azt a geci kabátot vedd már le! – parancsol rám, én meg egészen meghökkenek, ez nem lehet igaz, hogy megint magamon hagytam, elkezdek gombolkozni, jólesik megszabadulni tőle, rám melegedett. Elmosolyodom, Dzsoni bólogat, és elém tart egy vodkát.

– Dzsoni papa meggyógyít! – kiáltja.

Felállok, húzóra megiszom, aztán az asztalra csapom a poharat. Dzsoni valamit üvölt, de már nem értem, mit, mintha megint hangosodott volna a zene, oldalra nézek, Juli a Lédikének nevezett nővel csókolózik, de rajtam kívül senki nem nézi őket. Dzsoni visszahúz a székre.

– Szerzek neked egy ribancot! – kiáltja. – Milyen kell? Fiatal, bögyös? Legyen pöcse? Olyan transzikat ismerek, hogy magadat is leszopod.

Rázom a fejem, nem kell semmi. – Julit akarom! – kiáltom át a zenén. Dzsoni röhög.

– Ne legyél irigy – feleli, és valami lesújtó, szerencsétlen alakról kezd beszélni, nem értem, kiről, percek óta mondja, amikor rájövök, hogy rólam van szó, hogy én vagyok az, akinek új életet kellene kezdenie, mert még bőven van rá idő.

– Először is kéne neked néhány rendes ruha – jelenti ki, és megcsipkedi a pulóveremet. – Nem lennél te rossz faszi. A pofád rendben, elég magas is vagy – kacsint rám. Felemeli a kezemet, és összeméri a tenyeremet a sajátjával, majdnem akkora, mint az övé. – A faszod is viszonylag rendes lehet. Könnyen csinálok belőled valakit. De tudod te, ki hord manapság gépi kötöttet?!

Körbenézek, de csak a szédülés erősödik, nem látok semmit.

– A nagyapám meg a hajléktalanok! – üvölti.

Méregetem a futkározó mintákat a pulóveremen, azt akarom mondani, hogy szerintem ízléses, de ahogy formálom a hangokat, rájövök, nekem se tetszik. Lecibálom magamról. Dzsoni felemeli a mutatóujját, és vigyorog, mond is valamit, de nem értem, eltűnik, megint Juliékat nézem, folyton csókolóznak, Kárásznét nem látom sehol, csak nem szökött el valakivel?, fut át rajtam, amikor Dzsoni visszatér. Nagy méretű ikeás szatyor van nála, benne temérdek csomagolt ing.

– Hugo Boss, apukám – mondja. – Neked csak nyolcezer.

Nevetnem kell, Dzsoni is velem nevet.

– Nem hamis, bazdmeg, és nem is lopott – bólogat. Aztán, amikor legyintek, magyarázni kezd, hogy ugyanott gyártják, ahol az igazit, eleve a gyárban készül, a sok szorgos kis kínai munkás csinálja, mert a tetves kapitalisták nem becsülik semmire őket, úgyhogy gyártanak még a kibaszott ingből egy-két kamionra valót, elég naponta néhány perc, annyival többet szalad a gépsor. Senki se veszi észre.

– Ne fitymáljad le! Ugyanaz, tökéletes minőség! Menj be a szoláriumba, ott szoktak próbálni.

– Van szolárium? – kérdezem megdöbbenve.

Dzsoni röhög.

– Faszt! – legyint. – Fél életemet az edzőteremben töltöm, ösztönösen mondtam. – Aztán megszorítja a vállam. – Próbáld fel itt.

Maró szégyenérzet fog el, amikor Dzsoni lerángatja rólam a pólót. Nem vagyok elhízva, de megereszkedett a hasam és a mellem is, és ezzel együtt valahogy mindenem beesett is, ami valódi bűvészmutatvány, hogy ez a kettő egyszerre lehetséges. A kezem is hasonló bravúrokra képes, vékony és mégis lóg rajta a bőr, kísértetiesen fehér a bőröm az UV-fényben. Olyan vagyok, mint egy feltámasztott halott.

– Gyúrnod kéne kicsit! – kiabálja Dzsoni. – És látom, ellenséged a szolárium. Ezt próbáld fel! – mutatja, aztán rám segíti az inget. Selymesen finom anyaga van, még sohasem fogtam ilyet, érzékien puha, mégis fényes a tapintása, ragyog, próbálom leplezni, de gyermeki örömet érzek, látom magam a játékgép üvegén tükröződni. Meglepően jól nézek ki.

– Hogy lehet, hogy takarja a hasam?

– Na, ugye, bazdmeg! – rikoltja Dzsoni. – A ruha teszi az embert!

Bólintok, és az jut eszembe, hogy én úgy magyarázok a gyerekeknek mindenféléről, az életről, hogy semmit sem tudok róla, soha nem próbáltam.

– Kurva jó ez az ing – kiáltom, és megsimítom a kékbe olvadó fehér csíkokat. Még kettőt rám tukmál, egy zöldet és egy kockásat.

– Nincs nálam ennyi pénz – mondom.

Mire elég nyugtalanítóan azt feleli:

– Úgyis egy irányban lakunk, majd megállunk egy automatánál, és veszel ki pénzt.

Pillanatra leteper a szorongás, nem emlékszem, hogy beszéltünk volna róla, merre lakom.

– Az üzletre! – kiáltja, felemeli a vodkáját.

Én is megfogom az enyémet, már meg sem lepődöm, hogy van, hogy valahogyan odakerült, megint felüvölt a zene, oldalra nézek, Julit sem látom, egészen kiürült a csehó, olyan érzésem van, mint kisgyerekkoromban, amikor apám ott felejtett az óvodában, elvileg jó volt ott lenni egyedül, enyém volt a napfényes kert, az összes játék, mégis végtelenül szomorú voltam, és életemben először magányos. Dzsoni elkapja a tekintetem.

– Nincs senkim – mondja belőlem egy hang, és egy, legföljebb két könnycsepp végigszalad az arcomon. Olyan gyorsan, hogy nem bírom se megelőzni, se visszatartani, de ebben a pillanatban már fegyelmezem is magam. Szorítom az állkapcsom, és kussolok. Fogalmam sincs, miért beszéltem őszintén ehhez az emberhez, próbálom arra fogni, hogy ittas vagyok, de ez még számomra sem elég alibi, ehhez a vallomáshoz semmiképp. Márpedig, ahogy enyhül a görcs, és már érzem, hogy nem fogok sírni, mondom tovább, hogy a feleségem elhagyott, a szeretőm megunt, és mire föleszméltem, semmim sem maradt, én meg ott voltam készületlenül, naivan, mert azt hittem, hogy a házasság örök, hogy a feleségem, akármit csinálnék is, megtűrne engem, mert az a rend, azt látta, hogy így kell élni, boldogtalanul, hazugul, hiszen ez a házasság, egy italos, büdös férfi a nyakadon, akit eltartasz, lenézel és megcsalsz, de hát én még csak nem is voltam ilyen, szerettem, figyeltem rá, és mégis elhagyott, és most itt rohadok negyvenöt évesen egyedül egy kocsma mélyén, és bármeddig maradhatok, nem vár otthon senki, csak a szennyes.

Dzsoni elkapja a tarkómat. – Gyúrni kell!

És mintha felemelnénk még egy pohár vodkát, de lehet, hogy ezt már csak álmodom.

Harag Anita
Június

Bejön, a csaphoz megy, vizet enged a pohárba. Kérek? A cigisdobozt a teraszon hagyta, úgy iszik, hogy bal kezével a piros öngyújtót markolja. Visszaszokott, mondja. Leteszi a poharat, mellém ül az étkezőasztalhoz, szomorú, öreg nőnek tűnik. Hoztam dobozt, kérdezi. A helyére tettem, válaszolom. Hogy haladok az írással? Olvasta a tárcámat a neten, tetszett neki, arról a barátnőmről írtam, ugye, aki kiköltözött Írországba? Ja, igen, Skóciába. Mit szólnak a barátaim, hogy róluk írok, felismerik magukat? És az a barátnőm, akinek a nagymamájáról írtam? Nehezen képzelte el a barátnőmet és a nagymamáját, amíg el nem olvasta a novellát, tényleg alig beszéltek? Még azt se mondta el a lány, hogy megműtik, a nagyanyja nem is tudott róla, nem tudhatta, de miért nem mondta neki a barátnőm, mi történt? Ő mostanában sokat gondolkodik ezen. Biztos nem eszek valamit? Csinál nekem tükörtojást, tudja, hogy az a kedvencem. Hát jó.

Nagyon szereti Robit, de engem is szeret, mintha a lánya lennék, mondja. Sose akart lányt, mert félt, a lánya ugyanolyan sokat fog szenvedni attól, hogy nem szép, nem szabályos az arca, túl nagy az orra, a lányának talán nem az orra, hanem a füle lenne nagy, és utálná, szenvedne a füle miatt. Sokat figyelte a nőket, melyik mennyire szép, a szép nők mellett eltűnnek a kevésbé szépek, ő sokszor tűnt el, sokféle társaságban, akkor is, ha a férje ott volt. Látta a férjén, mennyire szépnek lát bizonyos nőket, hogy nem őt látja a legszebbnek. Őt nem vették észre, mondja, nem látták, ahogy bort tölt magának egy barátjuknál, ahogy kiment a mosdóba a ballagáson a beszédek közben, ahogy kiborította a sajttálat a szomszéd harmincharmadik házassági évfordulóján, mindenki csak a földön heverő sajtdarabokat látta a fogpiszkálókon, a szőnyegen szétkenődött fetát, őt nem. Nem akart lányt, mert egy lányt mindig érdekelni fog, mennyire szép. Ő megbarátkozott magával, az orrával, a szabálytalan arcával, de, szabálytalan, nézzem meg, egyik szeme nagyobb, mint a másik, és most itt vagyok, mintha a lánya lennék, pedig csak tizenkét éves korom óta ismer, júniusban jöttem, nagyon meleg volt aznap, emlékszem?, lecsót ettünk ebédre, alig szedtem. Még képe sincs rólam azelőttről. Néha elképzeli, milyen lehettem hatévesen, háromévesen, egyévesen, szőke voltam-e, mint a fia, a családjukban minden gyerek szőkének születik, hasfájós voltam-e, tápszeres vagy anyatejes, mikor kezdtem el beszélni.

Tizenkét évesen mindenért elnézést kértem, emlékszem? Mintha minden második szavam az lett volna, bocsánat, majd takarítsd ki a szobádat, persze, bocsánat, segíts bepakolni a hűtőbe, bocsi, máris, kimegyünk a kertbe tollasozni?, ne haragudjatok, nem tudok tollasozni. A férje ugratott miatta, elhasználom az összes bocsánatkérésemet, persze nem voltam már olyan gyerek, hogy ezt elhiggyem. A férje mindig fiatalabbnak gondolt a koromnál, kilencnek nézett, pedig tizenkettő voltam, későn érő. Az első hat hónapban nem tudtam elaludni, és aztán, ha kézilabdameccs vagy érettségi előtt ideges voltam, mindig azt mondtam, nem vagyok ideges, mégsem tudtam elaludni. Olyankor ő sem tudott, nem azért, mert sokszor keltem fel, és mentem ki egy pohár vízért, hallotta, ahogy megengedem a csapot, és a harmadik-negyediknél kijött, de nem szerettem, ha megzavarnak, nem lehetett kizökkenteni. Neki segít a beszéd, ha ideges, és sokáig azt hitte, ha neki segít valami, az másnak is biztosan segít.

A nyaraláson történt, ugye, kérdezi, akkor csinált valamit, amikor együtt nyaraltunk Opatijában. Én féltem a meredek sziklákon, nem tudtam kimászni a tengerből, a hullámok a sziklákhoz vertek, és nem hitte el, hogy nekem az olyan nehéz, hogy megcsúszik a lábam a köveken, nem tudok rajtuk kapaszkodni, Robi olyan könnyen kijött a vízből. Egyszer még jó messzire be is úszott, alig lehetett látni, pedig megbeszélték, csak a szikláig, de ő továbbment, jóval tovább, nem tudta, mit csináljon, ússzon utána?, aztán végre visszafordult. Sokáig látszott a combomon az a seb, felhorzsolta az egyik szikla. Ő hetekig rosszul érezte magát, látta azt a piros, függőleges sebet, eszébe jutottak a sziklák Opatijában, és azonnal elszégyellte magát. Talán még tett is rám megjegyzést a parton, hogy nem igaz, miért nem tudok kimászni a vízből, ennyire nem nagyok a hullámok. Azt hitte, feltűnési viszketegség, sok gyereknél figyelte meg. Vett olyan bundás mogyorót, kérek? Mandarin is van, meg banán, szóljak, ha kérek valamit. Robi még nem tud hazajönni, annyit dolgozik az a gyerek, ki gondolta volna, kettesekkel ment át mindig matekból, erre tessék, villamosmérnöki diploma, Bécs, hetven négyzetméteres lakás a… most nem jut eszébe a kerület neve.

Képzeljem el, hogy meghal, kérte, lehet a halála bármilyen, de azért ne legyen fájdalmas, csak egy gyors, egyszerű halál, sztrók vagy szívroham, mondjuk harminc év múlva. Képzeljem el, hogy szép, ősz hajú, hatvanas nő vagyok, néha aggódni fogok, hogy nem öltözködöm a koromnak megfelelően, ő pedig már halott, és írjam meg azt a történetet, amit megírnék róla. Legyen kegyetlen, őszinte, tényleg úgy, mintha nem élne. Tudok kegyetlen lenni, néha látja a szememben, úgy nézek rá, mintha egy gonosz embert néznék. Elképzelhetem, ahogy meghal, ha segít, itt mondjuk, a konyhában. Egyébként szóljak, ha éhes vagyok, csinál tojást vagy szendvicset. Most nem? Jó, jó, tehát

harminc év múlva, ugyanez a konyha, csak a nyikorgó felső szekrények vannak kicserélve, és fehérre festve a fal, az ő anyja kifestette az egész házát, mielőtt meghalt. Fehér a fal, még több növény az ablakban, és összeesik. Én nem tudom először, mit csináljak, mert az a típus vagyok, aki lefagy vészhelyzetekben, nem mozdul a karom, a lábam, hosszú másodpercekig csak nézem őt, ahogy a földön fekszik, a szeme csukva, ebből azt gondolom majd, még él, a halottaknak fennakad a szemük, ő is azt hitte, pedig a férje… Nem voltam itt, amikor… de az most mindegy, aztán már képes leszek megmozdulni, lehajolok, és elkezdem a nevét mondogatni, öntudatlanul mondogatom a nevét, mintha fel akarnám ébreszteni, és eszembe jut, hogy fel kell hívni a mentőket, de nem jut eszembe a számuk, gondolkodom, száznégy vagy százhét, a mentőket és a rendőröket gyerekkorom óta összekeverem, de eszembe jut, száznégy. Felhívom őket, női hang, írjam le, mi történt, először rosszul lett, utána összeesett, lassabban, kérik majd, és hogy mondott-e valamit?, eszméleténél van?, tudok vele beszélni?, lélegzik?, hol vagyok pontosan?, mikor történt?, várjak. Csöngetnek, bejönnek, megnézik, elviszik. Na és most írjam meg azt a történetet.

Szoskára emlékszem, ugye? Már egyre kevésbé tudja látogatni, mert egyre kevésbé tud vele beszélni, csak ül, és nézi őt, Szoska meg visszanéz rá, mintha nem hozzá, hanem egy másik emberhez jött volna, másvalaki látogatója lenne, vagy ápoló, aki valamiért nincs fehér ruhában, nem ad neki injekciót, még le is ül mellé, de ő bármit mondott, bármit mesélt, és akkor elkezdte mesélni, hogy meséli Szoskának, hogy két éve lementek kocsival a Tisza-tóra, ő meg még egy harmadik barátjuk, és egész nap nézték a tavat, bementek hajóval, mintha az Amazonason úsztak volna lefelé. Hajóval, az Amazonason, kérdezett vissza Szoska, a Mártáék is jöttek, ugye?, de a Mártáékat ő nem ismeri, nem tudja, kire gondolhatott Szoska. A Tisza-tón, két éve, ismételgette, de aztán újra visszakérdezett Szoska, hajóval?, lefelé?

Mi lesz, ha ő is olyan lesz, mint Szoska, ugyanott dolgoztak tíz évig, azt mondják, a vegyszerek is okozhatják, pár év, és ugyanannyi idős lesz, talán neki is elveszik a Tisza-tó, ez a ház, a kertben a paradicsom, majd vigyek, és nővérnek fog nézni az otthonban, csodálkozik majd a fekete ruhámon, azt gondolja, főnővér vagyok, milyen kedves főnővér, itt ül és beszélget vele. Vajon emlékezni fog, milyenek az emberek, amikor kedvesek? Azt hiszi majd, még él a férje, elfelejti, hogy a fiát Robinak hívják, elfelejti az anyja hangját, az utcát, ahol felnőtt, a férje hogyan simogatta meg a fejét, ha senki nem látta, nem érzelemkimutatós fajta, a kezét se fogta meg az utcán, barátnak vagy testvérnek nézték őket. Csak konkrétumokat felejt majd el, vagy azt is elfelejti, mit jelent a kedvesség? Fel fogja ismerni, ha valaki kedves hozzá? Vagy nem tudja értelmezni majd sem a kedvességet, sem a türelmetlenséget, sem a dühöt, hogy tehetetlen, és nem ért semmit, a dühét sem fogja érteni, ezt mind elfelejti majd? A szavakat és mondatokat érteni fogja, ha azt mondják, üljön arrébb, vagy beleüvöltenek a fülébe, kimegyünk sétálni az udvarra, jó, néni?, és ezt üvöltik, mert azt hiszik, nem hall, pedig a szavakat Szoska is érti. Olyan lehet, mint dúdolgatni egy számot, magától jön a dallam, maguktól jönnek a szavak, nem kell rajta gondolkodni. Például azt mondják, keljen fel, néni, és felkel, hogy beágyazhassanak, azt mondják, emelje fel a lábát, hogy levehessük a bugyogót, most a másikat, nem, néni, a másikat.

Próbáljam úgy nézni, mintha először látnám. Ősz hajú, középmagas nő, a fülcimpája megnyúlt a nehéz fülbevalóktól, ezt nem szereti magán, ne hordjak nehéz fülbevalókat. Ősz hajú, középmagas, ja, igen, nagy orrú, vékony, milyen még. Írjam le, hogyan mozog, milyen profilból, szép-e a tartása, azt mondják, szép, de én milyennek látom, jár gyógytornászhoz a nyaka miatt, kyphosis, már a neve gyönyörű, kyphosis, hallottam már róla? Persze hogy nem, nekem szép a nyakam, a nyakamat mindig irigyelte, az anyámtól örököltem?

Sose mondta el az apjának, mennyire haragudott rá, amikor az apja azt mondta, nem mozog eleget. Ezt tudta mondani, hogy sétálnia kéne, aztán futnia, heti háromszor-négyszer, akkor nem érezné rosszul magát, nem lennének ilyen gondolatai, tudja, elkezdeni a legnehezebb, de nem lehetetlen, és ez a baj vele az apja szerint, egyszerű dolgokat lehetetlennek lát. Mi ebben olyan nehéz, egészségügyi séta, egészségügyi futás, az arcszíne is szebb, ha többet jár ki, nem kell állandóan a lakásban lenni, nem szabad, mert ez lesz a vége, befordulás, rosszkedv. Többet nem mondta el az apjának, ha azon gondolkodott, megöli magát, egészségügyi hallgatás, miközben az apja arról beszélt, mennyit futott aznap reggel. Én nem emlékezhetek az apjára, nem ismertem az apját, minden sport érdekelte, értett a focihoz, snookerhez, dzsúdóhoz, és értett öngyilkos gondolatok séta általi elűzéséhez, ami nagyon rosszulesett neki, épp az apjától, mert egyébként nagyon szerette az apját. Lehet így, egyébként szeretni egy apát. Egyébként szerette, csak nagyon bánja, hogy sose mondta el neki ezeket.

A fejében ez az apakép él, és most, hogy elmondta, már az én fejemben is ez a kép él az apjáról, biztos azt gondolom, szigorú, kegyetlen ember volt, pedig jószívű volt, nagyon szerette őt. Sokat ölelgette, jól tudott ölelni, nála nem érezte soha, mint más embereknél, hogy zavarban vannak, úgy ölelnek, mintha alig várnák, hogy vége legyen. Miután azt mondta neki az apja, menjen el sétálni, évekkel később, a szomszéd fia megölte magát, kútba ugrott a vidéki nyaralójukban. Akkor az apja elsírta magát, pedig nem ismerte jól, szia, szia, ennyit beszéltek, a szomszéd fiának két gyereke volt, óvodások, felesége, háza, és akkor megöli magát, az ő apja ezt nem értette, és csak nézte őt, talán akkor kellett volna. Nem, neki már régóta nincsenek ilyen gondolatai.

Tudni akarja, mit gondolok róla. Persze, szeretem, de mit még?, nem lehet csak szeretni valakit, haragudni is lehet rá, szorongani miatta, gyűlölni, félni, irtózni, undorodni, ő a volt szerelmeitől kezdett el undorodni, miután szakítottak, szánni is lehet valakit, sajnálni, ez a kettő ugyanaz?, és lehet közönyösnek lenni, az a legrosszabb, nem gondolni rá, miután meghalt, elfelejteni hamar, mintha csak a zebrán jött volna szembe, tetszett volna a ruhája, megállapítottam volna, a kék ruha megy a szürkés szeméhez, átértem volna a zebrán, és a buszmegállóban már a plakátokat nézem, el is felejtettem, szinte azonnal, a kék ruhát, a szürkés szemet. Ugyanilyen szürkés szeme van a fiának.

A nyaraláson történt valami, ugye? Mondott valamit, tett valamit, úgy mozdult, úgy nézett, vagy éppen nem nézett, nem tett, nem vett észre, sokat gondolkodik ezen, mit nem vett észre akkor, de nehéz utólagosan észrevenni valamit. Pörgeti a napokat, nyolc napig voltunk Opatijában, az idő nagy részét a parton töltöttük, Robi megismerkedett pár német fiúval, aztán alig láttuk, emlékszem? Csak ha éhes volt, vagy szomjas, imádta a húsos bureket. Könnyen barátkozik, nagyon jólelkű gyerek volt mindig. Júniusnak hívott, mondom. Júniusnak, kérdezi. Tényleg, most, hogy mondom, tényleg így hívott, Június. Ő valószínűleg Opatijában mondott vagy tett valamit, ugye?, egyik nap rosszkedvem volt, arra emlékszik, de arra már nem, mi volt a rosszkedv előtt, mi volt utána. Olyasmire gondolhatott, csak rosszkedvem van, majd elmúlik, mindenkinek lehet rosszkedve, akkor is, ha épp a tengerparton nyaral Opatijában. Így visszagondolva talán ő is haragudott rám, persze nem mondtam, hogy haragudtam volna rá, de ő talán haragudott a rosszkedvem miatt, hiszen elhoztak a tengerpartra. Rajta látszik, ha baja van, biztos láttam rajta, hogy baja van, velem van baja, és ez nagyon rosszulesett, ugye?, ahelyett hogy megkérdezte volna, miért van rosszkedvem, hozzám se szólt, úgy csinált, mintha nem létezne a rosszkedvem, de a rosszkedvem én vagyok, ezért úgy csinált, végső soron, mintha én nem léteznék, ez gonosz dolog volt tőle, hogy épp egy nyaraláson nem létezem. Most már emlékszik, felmentünk burekért a kedvenc pékségünkhöz, húsz perc séta a parttól, ő meg én naponta többször felsétáltunk, és egyik alkalommal nem szóltunk egymáshoz, egyetlen szót se beszéltünk a negyven perc alatt, egyedül az eladólányhoz, cipó alakú feje volt, szőke, kék szemű cipó szeplőkkel. Angolul kértem a zöldséges és húsos burekeket, olyan idegen volt a hangom, mintha nem én beszéltem volna, nem csak az angol miatt, valahogy mélyebb volt. Most jut eszébe, talán nemcsak vele nem beszéltem akkor már egy napja, hanem a többiekkel sem, és az volt az első mondatom egy nap után, hogy szeretnénk három húsos és egy zöldséges bureket, a második pedig az, külön csomagolják. Ez volt az, ugye?, hogy ő figyelmetlen, nem volt jó anya, pedig ő egészen a mai napig azt gondolta, jó volt az az utazás,

hogy Opatija szép emlék, nem veszekedtünk, nem kiabáltunk egymással, csak élveztük a tengert, én bent voltam a vízben egész nap, búvármaszk a fejemen, alig jöttem ki a partra, csak ha éhes voltam, vagy szomjas, sokszor voltam szomjas a sós víztől, és amikor kijöttem, amikor sikerült a sziklákon kimásznom, elmeséltem, milyen halakat láttam, talán még polipot is, de a polipokat nehéz észrevenni, jól rejtőzködnek, szóval a polip lehetett egy kupac kavics. Úgy meséltem akkor, mint egy tízéves gyerek, és arra gondolt, milyen édes gyerek vagyok, és hogy egyáltalán nem égtem le, pedig alig kentem magamra naptejet. Nem értette, a fehér bőrömmel miért nem égek le, jó bőrt örököltem, gondolkodott, vajon az anyámra vagy az apámra ütöttem-e, de most, hogy eszébe jutott ez a nap a hallgatással, máshogy látja Opatiját, a sziklás partot, a burekes eladólányt a szeplőivel, most Opatija az a hely, ahol ő kegyetlen volt, és majd elrejtem őt valahol, valamelyik történetemben, miután meghalt, ő lesz egy testvér, egy barát vagy egy idegen, vékony, nagy orrú, akinek vizslája van, és elmulaszt valamit, valamit nem tesz meg, de csak ő ismerne magára, ha még élne.

Tudja, eleinte nem jöttem ki jól Robival, mindketten kamaszok voltunk, ő tizennégy, én tizenkettő, először zavarba jött, hogy itt egy lány velük, eddig csak az anyja volt lány, vagyis nő, vagyis anya, nem tudta, hogyan kell egy tizenkét éves lánnyal viselkedni, egyikük se tudta, addig csak két fiút kaptak, akkor először fogadtak be lányt, minden más nevelőszülő foglalt volt. Éppen nem volt náluk senki, egyedül én, az emeleti szobában a fiáé mellett, ugyanazt a vécét használtuk, amit egyszer elfelejtettem becsukni, mert otthon sose kellett, és a fia meglátott pisilés közben. Hetekig nem használta a fenti vécét, én pedig megtanultam magamra csukni. Anyám annyira szomorú volt apám halála után, hogy összeköltözött Károllyal, nem értette, miért mondok ilyeneket. Megkérdezte, ismerem-e Károlyt, láttam egyszer, válaszoltam. Később sokszor elképzelte anyámat és Károlyt, ahogy sétálnak az utcán, anyám őrülten szerelmes, őrülten szerelmesen nézi Károlyt, figyelte az embereket, az őrülten szerelmes nőt kereste, de nem látta sehol. Sokáig itt laktak még a kerületben, nem hitte el, hogy sosem találkozom velük, nem futok össze velük a buszon vagy a régi albérletünknél, de miért hazudtam volna.

Emlékszik, sokat beszélgettünk a fiáról, egyikünk sem könnyű eset, nehéz volt a fiának, meg kell értenem, ideiglenes gyerekből állandó gyerek lettem, ezt egyikük sem gondolta, hogy ilyen lesz. De aztán jól összerázódtunk, igaz, szinte egykorúak voltunk, kedves gyerekek voltunk, még hasonlítottunk is egymásra kicsit, rokonoknak nézhettek minket. Megkedveltük egymást Robival, ugye, minden este vacsoránál ugrattuk egymást. Tényleg Júniusnak hívott, mert júniusban jöttem, már el is felejtette. Évekig így hívott, mondom. Évekig? Neki úgy rémlik, csak pár hétig. Nem kellett volna komolyan vennem, csak viccelt. De azért sokat nevettünk, neki az volt a legszebb időszak. Robi mindig azt mondta, büdös vagyok, mondom. Nem mondott ilyet, válaszolja, Robi biztos nem. Azt talán, hogy más volt a szagom, mint nekik, ezt mintha mondogatta volna, más szagú a hajam, a ruhám, a kezem, sokáig az én szagomat érezte, amikor hazajött az iskolából. Talán tényleg kegyetlen volt kicsit, erre így még nem gondolt, de a fiának ilyen a humora, meg kell értenem. Én se mondtam, hogy bajom lenne ezzel, nem mondtam, hogy hagyja abba. Ők úgy látták, még örülök is neki, hogy foglalkoznak velem, viccelődnek. Emlékszik, a fia ugratott, hogy olyan vagyok, mint Mondi, a vizslánk, aki bélcsavarodást kapott, Mondi is igényelte, hogy mindig vele foglalkozzunk, a fejét az ölünkbe tette, és böködött az orrával, ha abbahagytuk a simogatást. Akkor

megírom, ugye? Halottról vagy jót, vagy semmit, de ő most felhatalmaz, hogy rosszat is, írjam meg Opatiját, csak még most, amíg él. Nem a mi kutyánk ugat, ugye? Jó, itt van a lábamnál, az övére is pont így szokott ráfeküdni, azért majd finoman rugdossam arrébb, ha nagyon elzsibbadt a lábfejem, ez a kutya nem tudja, hogy óriási, de nekem magyarázza, együtt hoztuk el a menhelyről. Teljesen kiürült a bögrém, miért nem szóltam? Csinál még egy kávét.

Selyem Zsuzsa
Hány angyal fér el egy tű hegyén?

Egyik este, már hároméves voltam, és egyedül, azt játszottam, hogy ki tud szomorúbbat mondani.

Játszótér alkonyatkor.

Egyetlen kisgyerek egy játszótéren alkonyatkor.

Egyetlen kisgyerek egy játszótéren alkonyatkor, és te vagy az a gyerek.

Nyertél.

Amikor már ötéves voltam, kitaláltam én ennél szomorúbbat is. Az Ember Aki Nem Szólít a Neveden az apád.

Otthon, a képes bibliánkban volt egy festmény, ahogy Ábrahám rátenyerel Izsák arcára, és egy késsel nyiszálja a torkát. Anya gyorsan elfordította a lapot, de már késő volt, mindent láttam. Anya is látott mindent a szememben, és elmesélte, gondolom, vigasztalásul, hogy amikor már vágta volna el a fiú nyakát, megjelent Ábrahámnak egy angyal, kiütötte a kezéből a kést, és azt mondta, hogy ne áldozza fel Izsákot, hanem ott van egy juh, és áldozza fel helyette azt a juhot. Elképzeltem, hogy a kés már nem Izsák, hanem a juh torkán van, és a juh rám nézett, és megint nem voltunk beljebb.

Az Úristen hiába mutatott a keresztfára, az angyalok, a tű hegyén, csak hozsannáztak.

Tizenhárom voltam, amikor elképzeltem, hogy apám, akit látásból ismertem, elmagyarázza nekem a gömbhullám jelenségét. Kezdjük a hullámmal, mondta az apám. A hulláddal, Mihály? – pimaszkodtam volna. A hullámmal, Frici, válaszolta ő, és meg se rezzent. A hullám valamilyen (mechanikai, elektromágneses, termikus stb.) zavar térbeli tovaterjedése. Mi az, hogy tova? Tohuvaterjed? Tohuvabohuterjed? Igazad van, Bandi, mondta, a káoszt nem kell megfejelni még egy továval is. Ettől a váratlan apai visszaigazolástól vérszemet kaptam, és lecsaptam: Mi az, hogy zavar? Mire apám képzelt arca elfelhősödött, eggyel hátrébb lépett, és azt mondta, tout le monde sait ce qu’est „zavar”, majd hirtelen eltűnt. Mindenki tudja, persze, csak én nem, gondoltam, és elkezdtem keresgélni, míg meg nem találtam a zavar dravida eredetét, a szamaramot. Zűrzavar, háború. A szamszara hasonlít hozzá, bár ez inkább szanszkrit szó, és örökös körforgás.

Anya azt szokta mondani, hogy mentenpisózis.

Az epheszoszi Hérakleitosz, a síró filozófus meg azt mondja, minden dolgok atyja a háború. Apa megint megjelent képzeletem peremén, ott lógatta a lábát, és magyarázott. Úgy kezdődött, hogy a másik visszaütött. Saját magunkat bombázzuk le, és győzünk. Bevetjük a Sámson-opciót, és végünk is van, kezdhetjük elölről. Szóval a gömbhullám egyetlen pontból minden irányba terjedő hullám egy állandó sűrűségű közegben. Például a hangok gömbhullámokban áradnak szét. Ezt nem könnyű elképzelni, apa. Próbáld meg lehunyt szemmel. Nem segít ez sem, hiszen nem vagy itt, csend van.

Huszonegy évesen a zűrzavar elől részint visszavonultam a matematikába, részint belevetettem magam a megértésébe. Fájdalommentes övezet. Időtlen szépség a kortexben. Á, ez így túlzás, valójában az van, hogy nem kell várni a szavakra, hogy megváltsák a csendet, vagy valami, itt a szónak az égvilágon semmi jelentősége, színtiszta viszonyok, betűk, halmazok, relációk, állandók, függvények, végtelenek kínálkoznak megismerésre.

Harmincnégy voltam, amikor Hilbert János matematikaprofesszort késsel hasba szúrta egy diákja az egyetem folyosóján. Hilbert János az én nevem, apámé Hilbert Tamás. Esés közben egy pillanatra összenéztem a fiúval, de már áradt is szét bennem a hideg. Távolodtam a hasba szúrt egyetemi folyosótól, ment belőlem ki az anyag, és ahogyan ment kifelé, fényes röntgensugarakat láttam keletkezni. Valahogy evidens volt akkor számomra, hogy szegény fiú, egy összeomlott óriási csillag után maradt szupernóva és fekete lyuk, ő vonta ki belőlem az anyagot, és lett belőle csillogó küllő egy galaxisban, ami úgy pulzált, mint ahogyan a hullámok keletkeznek a tóba dobott kő körül. Kórházi ágyon ébredtem, egy széken meg ott üldögélt egy nő, akit látásból mintha ismertem volna. Judit, a feleségem. Elmondta, bár nem kérdeztem, hogy a fiút elfogták. És hogy a hallgatóm volt. Mondta a nevét is, de részint nem érdekelt, részint amúgy is névmemóriám tartott a zérushoz. Mutatott róla fényképet, egy fiú, semmi különös, bárki lehetne. Halkan és szórványosan jutottak el hozzám a szavak, hogy neonáci csoport… fekete liszt… apa… máz… Néhány emlékbetörés az óráimról, igazán nem volt nagy tolongás, én meg többnyire a táblára írtam, háttal nekik, mint klasszikus szentmisén a pap.

Ötvenöt. Mindig is itt voltam, ezen az idegen helyen, ebben az időtlen búcsúban, mézeskalács szívek, céllövölde, ringlispíl Bermuda-háromszögében. Hadihajózúgás a kagylóban. Orosz hadihajó, húzz a faszba egyfelől, bűvészi produkció a Carneval Cruise-on másfelől. Ahol kapitalizmus van, ott kapitalizmus van. Beszéljünk inkább a cserebogarak halhatatlanságáról. Na de mit tehetnénk, ha éppen rajzanak, mindenhol ott vannak menthetetlenül. Aztán persze sehol. Ég az erdő, minden állat hanyatt-homlok menekül, csak a kis kolibri röpköd ide-oda az égő erdő és a patak között, csőrében egy csepp vízzel. A kíváncsi szarka azért mellérepül menekülés közben, és odareccsen neki, hogy bolond vagy, mit csinálsz? A részem, füttyentette a kolibri. Mademoiselle Non példázata. Csatlakozott egy időre a Sea Shepherdhez. It’s good to be a king, but to be a shepherd is better. Járták az óceánt, hogy megakadályozzák a bálnák leölését, a víz mérgezését, az illegális halászatot. De hát a Sea Sheperd néha megszegte a törvényt, pár tagja börtönbe került, mit szólsz ehhez, Mademoiselle Non? Mit szólnék? Az óceán pusztítóit kéne lecsukni.

Nyolcvankilenc voltam, száznegyvennégy voltam, kétszázharmincvalahány voltam, mindegy. Paul Celan az elefántboltban. Kifelé jövet látja, szappanbuborékok szállnak fölfelé. Az egyik oszlopnak dőlve fiatal nő, odamegy hozzá, és elkéri azt a kis divájszt, hadd fújjon ő is párat. A csaj ránéz afféle mi van tata, megkattantál? tekintettel, de azért odaadja. Az ősz pali ráönti az egész szappanos vizet a fejére, hallá változik, pikkelye megvillan a napsütésben, és illa berek, eltűnik.

Vámos Miklós
Főzőcske

Péter úgy érezte, sokszor volt mázlija a szerelemben. Érthető, mert az élet más területein ritkán nyert, hazárdjátékban gyakorlatilag soha, még az iskolai és egyéb tombolákon sem.

Az anyja, amikor a lottót újra bevezették ebben a hazában, 1957 tájt, kijelentette, hogy ő nyerni fog, mert mostantól minden héten vesz egy szelvényt, és elképzelhetetlen, hogy ne húzzák ki az ő nagy műgonddal választott számait. Amelyeket amúgy családtagok születési dátumaiból állított össze. Péter apja – szintén Péter – jóindulatúan mosolygott, ahogyan akkor szokott, ha valaki ostobaságot mondott. Elkérte a fia iskolai függvénytáblázatát, és valamilyen képlettel (kombinatorika?) bebizonyította, milyen alacsony az asszony esélye egy szelvénnyel. Péter anyja élesen ciccegett, ahogyan akkor szokott, ha valaki butaságokat beszélt: Ugyan, Péterkém, akkor majd legföljebb két szelvényt veszek!

Az idő tájt a lottó annyiba került, mint egy kiló kenyér. Péter anyja berendezkedett rá, hogy hetenként két kiló kenyér áráért üldözőbe veszi a nagy esélyt. A nyereményeket a szocialista szerencsejáték-vállalat akkoriban maximálta, az ötös találat Péter emlékezete szerint háromszázezer forintot ért. Az anyja pontosan megtervezte, mire fordítja. Elektromos jégszekrény. Pici villanybojler a konyhába, mert náluk ott nem folyt a meleg víz, mosogatáshoz forralni kellett a vizet a gázon. Esetleg egy használt autó? A kérdőjel igazán indokolt, mert a családban senkinek nem volt jogosítványa. Úgy számolt, hogy mindezekkel az összeg felét költötte el. A többit bevágjuk a bankba, és lasssú folyatásnak engedjük!

E derűlátó mondat olyan sokszor hangzott el, hogy Péter hátát kiverte tőle a veríték. Különösen a lasssú – legalább 3 s-sel – borzolta az idegeit. Gyanította, hogy ez azon ügyek közé tartozik, amiken nem áll módjában változtatni. Mint a szülei betegsége. Az apját a háborúban (munkaszolgálatban) szerzett szívbaj ölte meg. Az anyja bonyolult betegsége hét évvel a lottóőrület kezdetét követően vált életük legfőbb gondjává. További bő két évtizedig élt az anyja, rácáfolva a borúlátó orvosi jóslatokra. Ebben az időszakban már Péter feladatává vált a szelvények beszerzése, idővel a finanszírozása is. Gyatra számmemóriája ellenére az anyja kétszer öt számát fejből fújta, akár egy rövid verset. A második öt távolabbi rokonok születési dátumaiból barkácsolódott, ennek köszönhető, hogy Péternek ezek a családi adatok is az agyába vésődtek örökre.

Sajnálatos módon mindezalatt semmiféle nyeremény nem mutatkozott, még egy nyomorult kettes találat sem. Péter az anyja temetésén arra gondolt, hogy vége, soha többé nem vesz szelvényt. Az apja számításának pontosságát igazolta az idő.

Szerencsejáték helyett maradtak a házasságok és más nőügyek. Többször nősült és vált, s még ebben is mázlija volt, anyagilag sikerült talpra állnia, valahányszor egyedül maradt.

Az első válás után határozta el, hogy főzni fog, túl drága az éttermi koszt. A rántottával kezdte. Az se ment könnyen, vagy odaégette, vagy félig nyers maradt. Az anyja, amíg élt, rendszeresen nézte a Magyar Televízió első főzős műsorát. Valamilyen Margit vezette. Pétert idegesítette az a nő, mert hajviselete miatt az édesanyjára emlékeztette. Aki persze rajongott Margitért. A tévé szinte állandóan ment a „nagyszobában”, ami nem szolgált rá erre az összetett szóra. Amikor a Főzőcske, de okosan elkezdődött, Péter anyja füzettel és golyóstollal ült a dohányzóasztalhoz, hogy a receptet leírhassa, ez soha nem sikerült teljesen, noha Margit elmondta, igazán lassan, és a képernyőn is átúszott, föntről lefelé. Nyolcvan tájt jártunk az idő idehaza (vagy csak ekkor éppen) lasssú folyamában.

Molnár Margit! Így hívták. Mindegy.

Péter nekilátott, hogy az egyik receptet megfőzze. Ilkovics pecsenye. Azt az adást a frissen megnyílt Marx téri Skála áruház étterméből közvetítették. Valaha a második világháborúban lebombázott Ilkovics büfé állott az épület helyén, innen az étel neve. Péter gyerek- és kamaszkorában üres grund volt. Az alapanyagok listája huszonnégy deka sertésszűzérmével és ugyanannyi hátszínnel kezdődött.

Ekkor ő Angyalföldön élt, a Thällmann utcai lakótelepen. Az idősebb nénik Fiastyúk utcának hívták. A Lehel út sarkánál, a villamossínek mentén várta vevőit a környék egyetlen hentesüzlete. Péter kiállta a hosszú sort, hogy megtudhassa, sertésszűz sajnos nincs, nem is szokott lenni, hátszín sajnos szintén nincs, az néha – ritkán – szokott lenni. Jól van, tisztelt hentes… úr (majdnem elvtárst mondott), de akkor mit ajánl? Vigyen karajt, elég friss, válaszolta a joviális, fehér köpenyes férfi.

A nagyközértben a szükséges fűszerek közül nem talált bazsalikomot, rozmaringot és fodormentalevelet. Annyi baj legyen, franc se tudja, pontosan mi kell a karajhoz, gondolta. Az ajánlott köretet – kapros juhtúrós galuska – már eleve föladta, jó lesz az ő sült krumplija. Véletlenül találta ki. Egy késő este vékonyra vágta a krumplit, a szeleteket a jénaiba fektette, pici olajat fröcskölt rájuk, és zutty, be a sütőbe. Később jött rá, hogy a krumplit elfelejtette meghámozni. Sebaj, így is egész finom lett, főleg mert picit odaégette, kellemesen ropogott a foga alatt.

A karaj pácolása helyett mustáros tejfölt kent rá, hirtelen ötlettől vezérelve. Bevált. Attól fogva ezt az összeállítást tálalta föl vendégeinek, többnyire nőknek. Specialité de la maison! – mondta üdvözült arccal.

Idővel, már a huszonegyedik században talált rá a ház második specialitására, ugyanúgy véletlenül. Norvég lazacot vásárolt a Cora (jelentése: leányka) áruházban, amelyből aztán Auchan (jelentése: városon kívül épült) lett. Serpenyőben akarta megsütni. A vastag szelet egyik oldalán lévő pikkelyszerű bőrt nem sikerült levágnia, viszont a hüvelykujját majdnem. Föladta, s bedobta a vastag halderekat a serpenyőben sistergő olajba úgy, ahogyan volt. Amint picit puhulni kezdett, a fakanál élével megnyomkodta, a lazac engedelmesen omlott elemeire, a bőrrel együtt. Péter örvendezett, folytatta a darabolást, majd az átsült, forgács jellegű morzsalékot a már megfőzött tésztába keverte. Azt eredetileg desszertnek szánta, diós-mákos szórattal. Nem baj, helyette fagyi lesz, a mélyhűtőből. Íme az én francia lazacos tésztám! – e szavakkal tálalta. Sikert aratott, a nők cuppogtak. Dicsérték, milyen ügyes szakács, mennyire házias, némelyik meg is tapsolta, ami ugye jólesik az embernek. A férfiembernek. Aki beszerzett néhány szakácskönyvet szükség esetére, de mégsem azokból főzött, maradt a két specialitásánál.

Ám ahogyan az adott kapcsolat túljutott a kezdeti fázison, ugyanazok a nők egyre kevésbé lelkesen ették, amit föltálalt. Idővel és fokozatosan átvették tőle a fakanalat. Kiderült, hogy remekül főznek. Mint már szó esett róla, Péternek mázlija volt a szerelemben, a barátnők vidéki lányok közül kerültek ki, s előállították tájegységük ételkülönlegességeit. Nyírségi gombócot. Tiszai halászlét. Szabolcsi ürügulyást. Mátrai borzaskát. Békési lebbencslevest. Péter boldogan csámcsogott. A kapcsolat további lazulásának köszönhetően erre a nők egyre élesebben figyelmeztették.

Csak lassan érzékelte, hogy ez a szokásos menetrend, előbb-utóbb kiszorul a saját konyhájából, és csupán a szakítás után foglalhatja vissza magának. Nem bánta. Őneki azért nem életcélja a szakácsművészet, csak szeret enni, ami meg is látszik rajta. Amiatt sem bánkódott, mindig akadnak jószívű nők, akik elfogadják olyannak, amilyen, testileg, lelkileg.

Ahogyan idősödött – hogy ne használjunk nyersebb szót –, mintha valamelyest halványult volna a nőkkel kapcsolatos szerencsecsillagának fénye. Nem lesz ez így jó, gondolta. Voltaképp aggasztó. Eszébe jutott, hogy a főzőcske két értelemben is jelen van a párkapcsolataiban. Eleinte ugye főzőcskézni kell a lányokat-asszonyokat, hogy beadják a derekukat, utána lehet nekik kotyvasztani a konyhában, hogy még puhábbak legyenek. De csak addig, amíg át nem veszik a hatalmat a tűzhelynél – és egész életedben. Akkor már nem kellenek őnekik a te specialitásaid, sem az ebédlőasztalon, sem másutt. Végül huss, elrepülnek, kezdheted elölről az egészet. Amibe azért bele lehet fáradni annyi sok esztendő alatt.

Főzőcske, de bután… hm.

Ne búsulj, biztatta önmagát. Újra egyedül tengette napjait. Inkább főzzél valami tök újat. Rögtönözve. Abból, amit találsz a jégszekrényben (ezt se mondja így ma már senki), a mélyhűtőben és a spájzban. Vagy… ugorj le a lottózóba, végy sertésszűz és hátszín helyett egy szelvényt. Sőt kettőt.

Tudod még az anyád számait? Igen. Hátha végül neki is igaza lesz. Mellesleg ideje volna kimenned a temetőbe. Mázli, hogy szegény anyád csak az első házasságodat érte meg. A legelejét. Így nem változhatott a kabarébeli rossz anyóssá, amire, valljuk meg, volt sansz. Vigyél a sírjára lila szegfűt, azt szerette. Apádnak pedig fehér orgonát, mert ő meg azt. Ráérsz, legközelebb jövő tavasszal virágzik. Ha netán nyersz a lottón, akár csak egy hármast, akkor száz-száz szálat.

Szerencse föl.

A szerzőkről

Antal Balázs (1977, Ózd). Író, költő. A Nyíregyházi Egyetem és a Partiumi Keresztény Egyetem (Nagyvárad) oktatója. Legutóbbi kötete: Súly és könnyűség (tanulmányok, Műút, 2020).

Bakos Gyöngyi (1985) író, szerkesztő, Budapesten él. A Pécsi Tudományegyetemen végzett. 2020-ban jelent meg Nyolcszáz utca gyalog című kisregénye a Magvető Kiadó gondozásában. Jelenleg második kötetén dolgozik.

Bán Zsófia (1957, Rio de Janeiro) író, esszéista, irodalom- és művészetkritikus, egyetemi oktató. Műveit számos idegen nyelvre lefordították. Legutóbbi kötete a Magvetőnél: Lehet lélegezni! (2018).

Bánki Éva (1966, Nagykanizsa) író, költő, irodalomtörténész. Világirodalmat és kreatív írást tanít a Károli Gáspár Református Egyetemen. Legutóbbi könyve: Petőfi-vírus (Kolibri Kiadó, 2023)

Bartók Imre (1985, Budapest) író, kritikus, fordító. Legutóbbi könyve: Lovak a folyóban (Jelenkor, 2021).

Berta Ádám (1974, Szeged) író, műfordító. Legutóbbi könyvei: Magamat rajzolom középre (regény, Cser, 2021) és Szöszmösz, a tündéregér (mese Agócs Írisz rajzaival, Cser, 2023).

Bódi Péter (1991, Miskolc) egy nemzetközi civil szervezetben dolgozik mint ifjúsági munkás és projekt koordinátor. Jelenleg Gödön él. Eddigi regényei: Szétírt falak (2012), Hipster (2017), Engedetlenek (2018), Hype (2021).

Csabai László (1969, Nyíregyháza) író, költő. Nyíregyházán él, de folyton Szibériába vágyik. Legutóbbi kötete: Rákosival az ágyban (Magvető, 2022).

Darvasi László (1962, Törökszentmiklós) író. Budapesten él. Legutóbbi könyve: Az év légiutas-kísérője (Magvető, 2022).

Dragomán György (1973, Marosvásárhely) író. Budaörsön él. Legutóbbi könyve: Adjuk meg a módját! (Magvető, 2022).

Egressy Zoltán (1967, Budapest) író. Legutóbbi regénye: Jolka harangja (Helikon, 2022).

Garaczi László (1956, Budapest) író. 1982 óta publikál vers, novella, regény, dráma, esszé műfajban. 17 kötete jelent meg, köztük az úgynevezett lemur-sorozat öt darabja. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Weszteg (2022).

Grecsó Krisztián (1976, Szegvár) író, költő, az Élet és Irodalom szerkesztője, Budapesten él. Legutóbbi kötete: Lányos apa (Magvető, 2023).

Harag Anita (1988, Budapest) 2014-ben végzett az ELTE indológia szakán. Első kötete 2019-ben jelent meg Évszakhoz képest hűvösebb címmel a Magvető Kiadónál.

Hegedüs Vera (1991, Kaposvár) amerikanista, jelenleg technical writerként dolgozik. Első regénye ostoba címmel 2021-ben jelent meg.

Horváth Viktor (1962, Pécs) EU Irodalmi díjas író. Legutóbbi kötete: Möbion (Magvető, 2018); azóta John Milton Elveszett Paradicsom című eposzának fordításán dolgozik.

Jenei László (1964, Miskolc) író, a Műút irodalmi folyóirat főszerkesztője. Legutóbbi könyve: Bódultak (regény, Jelenkor, 2020).

Juhász Tamás (1988) az ELTE-n tanult történelem és kommunikáció szakon, majd a Kőbányai Zenei Stúdióban gitár szakon. A Juhász Tomi – Vaklárma zenekar dalszerzője.

Kiss László (1976, Gyula) Szülővárosában, az Erkel Ferenc Gimnáziumban tanít magyart és történelmet. A Bárka folyóirat szerkesztője. Prózát ír, legutóbbi kötete a Bérczesi Róberttel közösen jegyzett Én meg az Ének (2019).

Kontra Ferenc (1958, Darázs) író, szerkesztő. Legutóbbi könyve: A fiú (L’Harmattan, 2023).

Krusovszky Dénes (1982, Debrecen) író, költő, a Magyar Narancs újságírója. Budapesten él. Legújabb könyve: Levelek nélkül (Magvető, 2023).

Makó Ágnes (1983, Budapest) író, társadalomtudós. 2018 óta ír, első novelláskötete, A részvétel nem önkéntes címmel 2023-ban jelenik meg.

Margetin István (1979, Budapest) író, jelenleg első kötetén dolgozik.

Márton László (1959, Budapest) regényíró és műfordító. Legutóbbi könyve: A kárpótlás (regény, Kalligram, 2022). Készülő új könyve: Tovább is van (elbeszélések, Kalligram, 2023).

Mesterházy Balázs (1974, Siófok) író, költő, dalszövegíró. 2023 májusában egyszerre jelent meg új verseskötete Szélen balzsam 2.0 címmel és irodalomtörténeti tanulmánykötete A szétcsúszás alakzatai címmel.

Moskát Anita (1989) író, szerkesztő. Eredeti végzettsége biológus. Budapesten él. Legutóbbi kötete: A hazugság tézisei (2022).

Murányi Zita (1982, Budapest) a Szegedi Tudományegyetemen végzett kommunikáció szakon, Freedom című regénye 2022-ben jelent meg a Magyar Napló gondozásában.

Nagy Gerzson (1975, Debrecen) Budapesten él, könyvvizsgálóként dolgozik. Legutóbbi kötete Ablak az Ontario-tóra címmel 2022-ben jelent meg a Kalligramnál.

Nagy Zsuka (1977, Nyíregyháza) író. Budapesten él. Legutóbbi kötet: les (Judit könyve), Bada Dada Alapítvány, 2021).

Ódor János Gábor (1973) régész, múzeumigazgató. Simontornyán nőtt fel, Tolnán él, Szekszárdon dolgozik. Novellái jelentek meg az Élet és Irodalomban, a Kalligram, a Tiszatáj, a Jelenkor Online, a Spanyolnátha és a Pad folyóiratokban.

Odze György (1949, Budapest) író, műfordító. Diplomáciai szolgálatot látott el Delhiben, Londonban, Pekingben és Helsinkiben. 1975 óta ír. Legutóbb megjelent műve: Túszdráma a fedélzeten (Noran Libro, 2021).

Papp-Zakor Ilka (Kolozsvár, 1989) Budapesten él, bölcsészetet végzett, író, műfordító. Legutóbbi könyve Majd ha fagy címmel 2021-ben jelent meg a Kalligram Kiadónál.

Petrik Iván (Balassagyarmat, 1971) az ELTE BTK-n végzett, jelenleg Gannán él. Legutóbbi kötete: Nővérsérülések elkerülésére szolgáló oktatólakosztály (Napkút, 2021).

Selyem Zsuzsa (1967, Kolozsvár) legutóbbi könyve Az első világvége, amit együtt töltöttünk (Jelenkor, 2020).

Szabó Róbert Csaba (1981, Szilágybagos) író, forgatókönyvíró, a marosvásárhelyi Látó szépirodalmi folyóirat szerkesztője.

Szabó T. Anna (1972, Kolozsvár) költő, író, műfordító. Budaörsön él. Legutóbbi könyve a Magvetőnél: Vagyok (2022).

Szaniszló Judit (1977, Miskolc) az ELTE BTK magyar–esztétika szakán végzett. Budapesten él. Az Utcáról Lakásba! Egyesület munkatársa. Leli élete című regénye 2020-ban jelent meg a Magvető Kiadónál.

Szántó T. Gábor (1966, Budapest,) író, esszéista, a Szombat főszerkesztője. Regényei: Édeshármas, Kafka macskái, Európa szimfónia, Keleti pályaudvar, végállomás. 1945 és más történetek című kötetének címadó elbeszéléséből világsikert aratott film készült. Legújabb könyve: Törvényen kívüli őr.

Szécsi Noémi (Szentes, 1976) József Attila-díjas és EU Irodalmi díjas író, regények és művelődéstörténeti kötetek szerzője. Legutóbb megjelent művei: Egyformák vagytok (regény, 2017, Magvető) és Lányok és asszonyok aranykönyve (nőtörténet, 2019, Park Kiadó).

Szöllősi Mátyás (1984, Budapest) író, költő, fotóriporter. Legutóbbi kötete a válogatott és új verseit tartalmazó Szabad (Helikon Kiadó, 2022).

Vámos Miklós (1950, Budapest) idős magyar író, regények, novellák satöbbi szerzője. Legutóbbi kötete: Visz a vonat (Athenaeum, 2023), a Karcsú Könyvek sorozatban.

Zsembery Borbála (1987, Pécs) magyar-filozófia szakon végzett szülővárosában. Jelenleg Budapesten él. Tanár, író és kritikus, a Fiatal Írók Szövetségének tagja. Szövegeit rendszeresen közli többek között az Élet és Irodalom, a Jelenkor és az Alföld.

A könyvben szereplő fotók készítői

Balássy Fanni (Kiss László)

Báró Mónika (Margetin István)

Czimbal Gyula (Jenei László)

Faragó László (Grecsó Krisztián)

Hegedüs György (Hegedüs Vera)

Horváth Judit (Szaniszló Judit)

Ilauszky Tamás (Bánki Éva)

Jovanović Aleksandar (Kontra Ferenc)

Király Levente (Horváth Viktor)

Kiss Tibor Noé (Bartók Imre)

Kovács István (Szabó Róbert Csaba)

Ladjánszki Máté (Nagy Gerzson)

Majtényi Klára (Odze György)

Mărcuţiu-Rácz Dóra (Antal Balázs)

Marosi Diána (Petrik Iván)

Márton Simon (Márton László)

Máté Péter, Jelenkor (Selyem Zsuzsa)

Nagy Elena (Bódi Péter)

Németh István (Ódor János Gábor)

Oláh Gergely Máté (Szécsi Noémi)

Palkó Judit (Nagy Zsuka)

Papp-Zakor András (Papp-Zakor Ilka)

Paprasz Pamela (Berta Ádám)

Ráduly-Bagoly Tímea (Mesterházy Balázs)

Séllei Zsanett (Harag Anita)

Dirk Skiba (Bán Zsófia)

Stekovics Gáspár (Garaczi László)

Szalmás Krisztina (Egressy Zoltán)

Szilágyi Lenke (Bakos Gyöngyi, Csabai László, Darvasi László, Szabó T. Anna)

Tankó Andrea (Szöllősi Mátyás)

Tóth András (Juhász Tamás)

Valuska Gábor (Dragomán György, Krusovszky Dénes)

Végh László (Szántó T. Gábor)

Zsembery Zsófia (Zsembery Borbála)

Tartalom

A kötet szerzői

Antal Balázs
Rémeim

Bakos Gyöngyi
A matrac

Bán Zsófia
Einschlafshilfe

Bánki Éva
Hogy neveld a sárkányodat?

Bartók Imre
Effi

Berta Ádám
Az Alpok túloldala

Bódi Péter
Vezetékes telefon

Csabai László
A vattadzseki

Darvasi László
Játszótér, csúszdával

Dragomán György
Az árnyékmenet

Egressy Zoltán
Legyen akkor, ahogy te akarod

Garaczi László
Szupercella

Grecsó Krisztián
Két szív presszó

Harag Anita
Június

Hegedüs Vera
Chuck Schuldiner koporsója

Horváth Viktor
Krimi

Jenei László
Nyugati tuja, közönséges borostyán

Juhász Tamás
TotalCarpediem

Kiss László
A pinkoló

Kontra Ferenc
Hasonmás

Krusovszky Dénes
Drónok

Makó Ágnes
Keressük

Margetin István
Az istenektől nem lopunk

Márton László
Pincur elhagyja vőlegényét

Mesterházy Balázs
Kafka bogara

Moskát Anita
A röpképtelenek

Murányi Zita
Eutanázia

Nagy Gerzson
Lambada

Nagy Zsuka
„szívem leomlott partfala”

Ódor János Gábor
Egy a sok közül

Odze György
Carpe Diem

Papp-Zakor Ilka
Károly és Kariha

Petrik Iván
Kittenberger-hatás

Selyem Zsuzsa
Hány angyal fér el egy tű hegyén?

Szabó Róbert Csaba
A vallomás

Szabó T. Anna
Szóló

Szaniszló Judit
Képtelenség megfogni

Szántó T. Gábor
Vendég a háznál

Szécsi Noémi
Ez sem az

Szöllősi Mátyás
Fóbia

Vámos Miklós
Főzőcske

Zsembery Borbála
Oxigénhiány

A szerzőkről

A könyvben szereplő fotók készítői

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
BUDAPEST
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Schmal Alexandra
Borító Csordás Zoltán
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 977 045 442 423 3
ISSN 0454 4242

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License