Rodney Garland

A számkivetett szív

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Rodney Garland (1906–1958): The Heart in Exile

London, W. H. Allen, 1953

Fordította és az utószót írta:

Bojti Zsolt

A fordítást az eredetivel egybevetette és lektorálta:

Pavlov Anna

Borító illusztráció:

Száraz Nóra

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2021

Hungarian translation © Bojti Zsolt, 2021

Rodney Garland

A számkivetett szív

Néhanapján fordul csak elő, hogy a kiadó egy olyan kéziratot kap, amely azonnal felkelti a figyelmét. Ez épp egy ilyen könyv. Könnyű túlzásokba esni a regény érdemeit illetően, de úgy gondoljuk, hogy ez a leglenyűgözőbb – és történetesen a legrendkívülibb – könyvek egyike, amely egy különös témát dolgoz fel.

A történetet egy fiatal orvos meséli el lényegre törően. Félelemmel és aggodalommal a szívében vizsgálódni kezd egy fiatalkori barátjának halála kapcsán, és a nyomozás során – amely a felnőttek szintjén tele egy igazán jól felépített detektívregény minden izgalmával – csupasz és megdöbbentő realizmussal tárulnak elénk a londoni homoszexuális élet bizonyos részei.

De a regény ennél még többet ad. Bár a könyv többnyire egy – ahogy a szerző hívja – „rejtőzködő létformával” foglalkozik, többet elárul a kortárs angol társadalom szerkezetéről, mint a legtöbb szociológiai tanulmány; tulajdonképpen a saját korunkra nyit ablakot.

Ez egy komoly és megható regény, amelyre biztosan sokan felfigyelnek majd.

– W. H. Allen, 1953

„Fiatalkorban az embert elönti a kétségbeesés.
Ilyenkor nem várja a holnapot, és nem emlékszik,

hogy milyen szörnyűségeket vészelt már át.”

– A. N. Whitehead

A szerző megjegyzése

Bármely hasonlóság – élő vagy halott – valós személlyel vagy helyszínnel (ismert városok, kerületek és utcák stb. kivételével), valamint bármely hasonlóság a nevekkel és leírásokkal pusztán a véletlen műve.

Első könyv

Első fejezet

Kinyitottam az ablakot, így a csendes kis utcámon túlról beszűrődött a Kensington tompa zaja. Miss Wilkins régimódi hegyes cipője úgy festett a kanapén, mint két őrszem pihenőállásban. Vidáman csillogtak a nyári délután dicsőséges fényében. Ahogy elfoglaltam helyemet a párnája mögött, nem bírtam megállni, hogy a rádión hagyott kalapját megmosolyogjam.

Miss Wilkins és én heti háromszor dolgoztunk „szabad képzettársításokkal” immár tíz hónapja. Megállapítottam, hogy a kényszeres kézmosással alábbhagyott, és már az ajtókilinccsel való érintkezéstől sem fél annyira, mint az első alkalommal. És a múlt alkalmakhoz képest egyre kevésbé tér el a tárgytól. Bátran állíthatom, hogy bizonyos mértékig nyugodt és magabiztos lett attól, hogy egy megbízható férfival gyakorolhatott indulatáttételt, s ettől talán már nem voltak annyira rosszak a kilátásai, mint azt fél évvel ezelőtt gondoltam.

Békésen meleg volt a nap, talán ez buzdított fel; egész héten csodálatos időnk volt, és nagyon boldog voltam különösebb ok nélkül. Jobb napjaim egyike volt, amikor könnyen megy a munka, és nem foglalkoztat a múlt és a jövő.

– Álmodott valamit mostanában? – kérdeztem.

– Nem tudok róla – hangzott Miss Wilkins buzgó válasza.

– Meséljen akkor a legutóbbi álmáról! A múltkor nem jutott a végére.

– Melyikről is?

Egyértelmű volt, hogy Miss Wilkins pontosan tudta, melyikről beszélek, és az is egyértelmű volt, hogy miért tartózkodott elmesélni három nappal ezelőtt. Álmokat tekintve teljesen „szokványos” – ha úgy tetszik – tankönyvi példája volt a kényszerbetegek álmainak. Miss Phoebe Wilkinshez hasonlóan emberek százezrei álmodták ugyanezt.

– A pusztában menekül egy csavargó elől – feleltem. – Eszeveszettül rohan, de végül utoléri magát. Kérdeztem, hogy néz ki, mire azt válaszolta, hogy homályos a férfi arca. Próbáljon meg visszaemlékezni, hogyan is nézett ki.

Rövid hallgatás után egyszer csak így szólt:

– Nem tudom – mondta ingerülten. – Tényleg ennyire fontos ez?

– Hát persze! Tekintsen rám úgy, mint egy rendőrre. Érti, nekem be kell azonosítanom a csavargót, hogy elkaphassam. És el kell kapnom, mert bosszúságot okoz önnek. Próbáljon újra visszaemlékezni, hogy néz ki. Fiatal a férfi, mit mondana?

– Hm, igen… s meglehetősen magas…

– Olyan magas, mint én? – egy kissé aggódtam a válasz miatt.

– Jaj, nem! – kuncogott Miss Wilkins, amitől megkönnyebbültem.

– Látja – mondtam –, haladunk.

– Különös. Először azt hittem, hogy Mr. Mainwaring a férfi. Bizonyára nem ismeri…

– Ő kicsoda?

– Egy pap. De már hosszú-hosszú ideje nem láttam. Elég öreg lehet már… Csak hogy értse, ő az, aki felkészített a bérmálásomra…

Papírra vetettem egy gyors megjegyzést. Kezdett érdekessé válni a dolog. Így szóltam:

– Először azt gondolta, hogy Mr. Mainwaring a férfi. Mi változott? Összetévesztette valakivel?

– Bizonyára.

– Akkor mégiscsak egy másik férfiról van szó.

– Nem egészen… talán két férfi keveredéséről.

– Ki a másik?

– Azt… azt nem tudom.

– Miss Wilkins – szóltam a Végtelen Bölcsesség hangján –, nem jutunk egyről a kettőre, ha nem őszinte velem. És ez a lényeg, hogy épp ettől fog javulni az állapota. Akkor haladjunk: ki a másik férfi?

Miss Wilkins nem válaszolt. Azonban nekem volt egy elképzelésem

Tíz perc rövid és udvarias párharc után az első gyanúm beigazolódott. Az apja az a másik férfi. Bizakodó, igazán bizakodó voltam, és Miss Wilkins is sokkal boldogabbnak tűnt. Továbbra is aggasztott, hogy kényszeresen lépked a szenespincék nyílására, de annak feltárása ráért a következő hétig.

– Nos, mára ennyi! – mondtam. – Csütörtökön találkozunk.

Miss Wilkins felkelt a kanapéról, felvette a kalapját, én pedig kikísértem; majd visszatértem az asztalhoz felírni pár megjegyzést. A javulást mutatja az is, hogy már nem visel állandóan kesztyűt, hogy megóvja magát a szennyeződésektől. Ráadásul az utóbbi időben önszántából nyújtja felém a kezét, vagyis leginkább három ujjat.

Háromnegyed hat volt, és hatra vártam az új pácienst. Emlékeztem, hogy jön, de a nevét elfelejtettem. Elővettem a határidőnaplót, amelybe Terry kisiskolás kézírásával ez volt írva: Miss Hewitt, este 6. Előző este telefonált, amikor úton voltam Weblennel vacsorázni. Bár Terry megkérdezte, hogy megfelel-e neki a péntek reggel, a hölgy ragaszkodott hozzá, hogy sürgős az ügy, és hogy minél hamarabb jönne.

Kíváncsi voltam, vajon ki küldte hozzám: a kórház, a háziorvosa vagy esetleg egy másik páciens. Igen valószínű, hogy a háziorvos volt. Elég elképzelhető, hogy egy újabb Miss Wilkins jön, gondoltam; de jelen pillanatban ez sem zavart. Miss Wilkins szépen haladt, pedig az előző orvosa lemondott róla. Az egyetlen dolog, ami elbizonytalanított abban, hogy Miss Hewitt esete felkelti-e az érdeklődésemet, az volt, hogy ennyire sürgősnek érezte dolgot. Az eddigi tapasztalatom szerint azokban az esetekben, amelyek tényleg izgattak szakmailag – Dighton esetét leszámítva –, egyszer sem mondták, hogy ennyire sürgős lenne. Általában elfogadnak vagy kifejezetten egy későbbi időpontot kérnek, s gyakran telefonálnak, hogy változtassanak rajta, vagy el sem jönnek az első alkalomra.

Ahogy visszatettem Miss Wilkins kartonját az irattárolóba, megpillantottam a két üres teáscsészét az asztalon. Kivittem őket a konyhába. Terry épp buzgón krumplit hámozott a sötétkék trikójában.

– Miss Hewitt említette tegnap, hogy ki küldte hozzám? – kérdeztem.

Terry letette a kést:

– Annyira sajnálom. Elfelejtettem megkérdezni. – Elvörösödött. A súlyos aggodalomtól hihetetlenül fiatalnak tűnt a testalkatához képest.

– Nem számít – mondtam. – Felejtsd el… mármint máskor ne felejtsd el.

Ahogy a szárítóra tettem a csészéket, láttam a mosolyát, a rózsaszín ínyét erős, fehér fogai felett. Az egyetlen gond Miss Hewitt-tal az volt, hogy muszáj valahogy korábbra tennem, ha elvállalom. Már így is heti háromszor jött este hatkor Dighton, és nem rajongtam egy újabb késői páciens gondolatáért. Ha Miss Hewitt egész nap dolgozik és nem tud korábban jönni, valaki mást kell találnia. Összesen nyolc betegem volt, ami bőven elég.

– Egy csésze teát? – kérdezte Terry.

– Egy órán belül úgyis eszünk – mondtam, mert emlékeztem, hogy estére mozit terveztünk. Aztán amikor épp egy pohár sherryn gondolkodtam, megszólalt a csengő. Öt perccel hat előtt.

– Korán jött – mondta Terry, és felugrott, hogy megtörölje a kezét egy konyharuhával.

– Te csak folytasd – mondtam –, majd én kinyitom.

Ahogy kinyitottam az ajtót, rá kellett jönnöm, hogy az előre kialakított elképzelésem minden elképzelhető részlete téves volt új páciensemmel kapcsolatban. Egy nagyjából huszonöt éves hölgy állt az ajtóban, egész magas volt, széles vállakkal és drága ruhában.

– Doktor Page? – kérdezte kissé nyersen.

– Igen – feleltem. – Fáradjon beljebb!

Hátulról néztem, ahogy beengedtem a rendelőbe, és úgy sejtettem, nem csak az idegességtől tűnt feszültnek a divatos kiskosztümjében, magassarkújában és lehetetlen kalapjában. „Vidéki” – gondoltam, de eltökélte, hogy divatos lesz. Mégis ki a fene tudta eladni neki ezt a kalapot? Valószínűleg a hölgy ragaszkodott hozzá, nem hallgatott a szép szóra.

De semmi eltökéltség nem volt a hangjában, amikor hirtelen így szólt:

– Lekötelez, hogy ilyen hamar tudott fogadni, mivel sürgős az ügy.

– Értem – mondtam. Mindig sürgős, vagy majdnem mindig. – Foglaljon helyet, kérem – mutattam a fotelra. Egy méretes és drága retikül volt nála, és a gyöngy nyakláncot is észrevettem. Még soha nem volt pénzes páciensem. Szorongásos alvászavara van, gondoltam hirtelen, és leültem az íróasztalhoz: – Először is – mondtam – ki küldte hozzám?

– Ó, én nem vagyok beteg – mondta a fejét csóválva, de nem mosolyodott el: – Bár be kell valljam, nem érzem jól magam mostanában – javította ki magát csak úgy mellékesen és megvonta a vállát. – Személyes ügyben kerestem fel önt… Ismerte Julian Leclercöt…

Amint kimondta, hogy „személyes ügy”, az utcán egy jazzszám szólalt meg egy verkliből kissé hamisan. Általában zavart, ha így félbeszakítanak, de ahogy felugrottam minden magyarázat nélkül, teljes szívemből úgy éreztem, hogy ez a verkli egy istenadta lehetőség, egy mentőöv, egy dicsőséges felszabadulás. Reméltem, hogy az arcomról csak a bosszúságot tudta leolvasni.

– Így mindjárt más – mondtam, miután becsuktam az ablakot, és már a szívem sem kalapált, ahogy leültem. – Julian Leclercöt említette. Sajnálattal olvastam róla az újságban… Egy hete történt, igaz? – tettem hozzá, és rögtön éreztem, hogy a hangom hamis és erőltetett. Az asztalt néztem, hogy ne kelljen a szemébe néznem, és valami hirtelen támadt félelemtől ismét kalapálni kezdett a szívem. A torkom is kiszáradt: – Már régóta nem tartottuk a kapcsolatot…

– Akkor tévedtem – mondta gyorsan és hangosan, gyerekes keserűséggel a hangjában. Addigra már tudtam, hogy semmi szokatlant nem vett észre rajtam, és hogy ő sokkal nagyobb zavarban van, mint én: – Azt hittem, hogy maga kezelte… – pirult el zavarában. – De ismerte őt – mondta szinte könyörögve. – Azért ismerte, nem igaz?

– Hát persze! – mondtam, talán túl hangosan a megkönnyebbüléstől. – Egész régóta ismertem. Egy pár évvel a háború előtt találkoztunk. Még hallgató korunkban… – Engem hátulról világított a lámpa, így nem láthatta az arcomat: – De miből gondolja, hogy ismertem? – kérdeztem. Tényleg: miből?

A hangomat már egész nyugodtak gondoltam, de a kérdésemet bizonyára kétkedésnek vagy gyanakvásnak értelmezhette, mert villámgyorsan felkapta a retiküljét a szőnyegről és kinyitotta. Nem mondott semmit. Bizonyítani akart. Egy nagy, szürke borítékot vett elő, és úgy nyújtotta felém, mint egy útlevelet. A nevem és a címem volt ráírva, a sarokba pedig a telefonszámomat firkálták rá ceruzával. A boríték maga új volt és üres.

– Egy írómappában találtam az asztalán – mondta, mint egy igyekvő kisgyerek. – Levélpapíron és pár poggyászcímkén kívül semmi mást nem találtam. – A keze, az a nagy, szinte férfikeze remegett. Bizonyítani próbálta, hogy az útlevél valódi. Meghunyászkodott, mint aki mentegetőzni próbál: – Ez a boríték az egyetlen reményem, hogy megértsem, miért lett öngyilkos Julian…

– Miért gondolja, hogy öngyilkosságról van szó? – kérdeztem. Most már én kezdtem szégyellni magam a korábbi, egyértelműen indokolatlan félelmem miatt. – Megállapították a halál körülményeit, ha jól tudom. Az újságban olvastam róla. Túl sok altatót vett be… Tudhatnák az emberek, hogy ez milyen veszélyes…

– Mindenki csak találgat – vágott közbe a nő. Ismét ingerült lett, mintha nem tűrne ellentmondást. Szinte dühösen vont vállat: – Én legalább biztosan tudom. Engem senki meg se kérdezett a nyomozás során. Annyira rosszul voltam. De tudom, hogy Julian mennyire feldúlt volt az azt megelőző pár napban. – Hirtelen elhalkult és lassan csóválta a fejét. – Biztos vagyok benne, hogy öngyilkosságról van szó. Csak talán, rám való tekintettel, balesetnek állította be. De elindult a szóbeszéd. Képzelheti, hogy érzem most magam. – Láttam, ahogy megemelkedik a mellkasa: – Szerelmesek voltunk, most tűztük volna ki az esküvőnk napját, erre öngyilkos lett… És minden lap erről ír – tört ki zokogásban.

Kifejezetten csúnyának tűnt, ahogy potyogtak a könnyei, és most vettem észre, hogy a bőre sem túl szép. Felálltam, és odanyújtottam a zsebkendőmet, de ő csak a fejét rázta, és a retikül után nyúlt. – Bocsásson meg – mondta.

– Miért kér bocsánatot? – kérdeztem. Részben megszokásból a vállára tettem a kezem. Válltömést hordott.

Ettől mindketten megnyugodtunk: – Sikerült jelenetet rendeznem magának – mondta a nyilvánvalót magyarázva. – De nem tudok uralkodni magamon.

– Jelenetet – ismételtem. – Ugyan… ez teljesen természetes. – Nem szólt semmit, csak megtörölte a szemét; a szemhéja már teljesen kipirosodott. – Nem egyszerű orvos vagyok, hanem pszichiáter. Ide olyan emberek járnak, akiknek van valamiféle lelki problémájuk.

A nő nedves zsebkendőjére meredt. – Azt hittem, hogy maga egy közönséges orvos. Érti… – A plafonra pillantott, és megtalálta a szót, amit keresett: – Amolyan háziorvos. Azt gondoltam, hogy Julian talán megbetegedett.

Ekkor vettem csak észre, hogy a verkli végre elhallgatott odakint.

– Nem értem – tűnődött a nő. – Miért akarta volna felkeresni magát? Vagy előtte is írt már?

– Nem – válaszoltam, de a székemhez sétálva éreztem, hogy a válaszom nem volt valami meggyőző, hiába igaz. Julian soha nem írt nekem. Szemügyre vettem a borítékot. – Jól sejtem, ez az ő kézírása? – Jó nagy betűkkel írt, a nagybetűket nyomtatva. Jóval kevesebbet tudtam grafológiáról, mint igazából kellett volna.

– Igen.

– Volt, hogy engem említett? – kérdeztem.

– Nem.

– Nem volt rá oka – mondtam. – Úgy egy éve láttam utoljára. Véletlenül összefutottunk a Hyde Park metrómegállónál. – Jól emlékeztem erre a találkozóra. Julian azt mondta, hogy „valamelyik nap” meglátogat. „Orvosi ügyben.” De úgy döntöttem, ezt mégsem említem meg a nőnek. Még az is lehet, hogy csak viccelődött. – A háború előtt voltunk jóban igazán.

– Utána már nem – bólintott. Nem kérdezte, mondta.

– Egyszer-kétszer a háború alatt is találkoztunk. Összefutottunk inkább. Ha jól gondolom, javarészt külföldön tartózkodott. Én pedig egy londoni kórházban dolgoztam. Nem sok esélyem volt vele vagy másokkal találkozgatni. A háború után pedig Amerikába költöztem… De biztos vagyok benne, hogy ismer néhány embert, akik tényleg jól ismerték.

– Éppen erről van szó, hogy nem ismerek senkit – rázta tanácstalanul a fejét. – Tegnap egész nap ezen gondolkodtam. Az apja ideg-összeroppanást kapott. Most vidéken él. Julian anyja pedig újra férjhez ment, és Kenyába költözött. Csak az üzlettársa maradt: Peter Mohill… Talán tudja, hogy Julian ügyvédként dolgozott… Mr. Mohill rendkívül kedves volt, segített a nyomozás során; azt mondta, aligha fognak kérdezősködni. Akkor is ott volt, amikor átnézték Julian holmiját. De az altatókon kívül semmit sem találtak. Csak az üres tégelyt… Peter utána elvitt ebédelni, de kiderült, hogy még ő sem tudott szinte semmit Julianről. Legalábbis ezt mondta – rázta a fejét. – Meglehet, jóval többet tud, mint amit velem közölni szeretne… – hirtelen felkapta a fejét: – Mondja, ismeri maga Roger Temple-t?

– Nem. Ő kicsoda?

– Julian tiszttársa volt. A szomszédunk.

Abban a pillanatban Mohill jobban érdekelt.

– Miért gondolja, hogy Mohill többet tudott, mint amennyit elmondott önnek? – kérdeztem.

– Ó, csak megérzés. – Kissé felemelte a kezét és a hüvelykujja érdekesen elállt. – Tévedek talán. Gyakran tévednek a megérzéseim. De azért néha…

– Nem ismerte Juliant olyan régóta, igaz? – kérdeztem.

– Nem, azt hiszem, nem – felelte halkan. – Valójában csak fél éve ismertük egymást, de mindig is úgy éreztem, hogy sokkal régebb óta. Még az elején mondtam is neki egyszer-kétszer. Amire azt válaszolta, hogy ő is ugyanígy érez. És így is volt. Tudom, hogy így volt. – A padlót nézte. – Úgy érzem, egészen jól ismertem. Legalábbis így éreztem. De most, hogy… egyszerűen szörnyű belegondolni, hogy Juliannek nem voltak közeli barátai; én legalábbis nem találkoztam eggyel sem, mert most nincs kivel beszélnem róla. Senki sem tud segíteni. – Egyenesen rám nézett. – Tucatnyi emberrel volt jóban. Julian nagyon népszerű volt. De igaz barátai nem voltak…

– Talán nem volt rájuk szüksége – mondtam. – Pláne, ha szerelmes volt önbe…

– Meglehet. – Félrekapta a fejét, de nem úgy folytatta, mint vártam: – A szüleim szerint egy időre vissza kellene mennem vidékre vagy még messzebb. Anyám hétfő óta már négyszer is hívott, de addig nem nyugszom, míg ki nem derítem, mi történt. Tudnom kell. – Megrázta a fejét. – Még ha ki is derül, hogy a bizonyíték ellenem szól…

– Mire gondol? – kérdeztem. Veszélyes vizekre eveztem, de most úgy éreztem, hogy teljesen ura vagyok a helyzetnek.

– Van egy olyan szörnyű érzésem, hogy részben én vagyok a hibás. És miattam valami közénk állt…

– Ezt miért mondja?

– Egészen biztos vagyok benne, hogy volt valakije… egy másik nő.

Láttam rajta, hogy az arcomat figyelni. Észrevette a megdöbbenésemet, de biztos voltam benne, hogy nem tudja, pontosan mi lepett meg engem.

– Egy másik nő? – kérdeztem.

– Igen. És ha így van, az is biztos, hogy az én hibám… – halkult el hirtelen. Már meg akartam kérdezni, hogy miért gondolja, amikor folytatta: – Nem is értem, miért épp magának mesélem el… nem is ismerte Juliant… – mondta leginkább a szőnyegnek.

– Megmondom, hogy miért – vágtam rá. Gyorsan beszéltem. Nem engedhettem, hogy most elmenjen. – Egyszerűen csak szüksége van rá, hogy elmondja valakinek. Furcsa is lenne, ha nem beszélne róla. És… bizony vannak olyan dolgok az életben, amelyekről könnyebb egy idegennel beszélni…

Gyakran alkalmaztam ezt a közhelyet – de milyen gyakran! Először az iskolában; koraérett gyerek voltam. De mindennek ellenére tudtam, mégsem „csak egy idegen” vagyok, hanem egy „bizonyos” idegen, akivel fenntartás nélkül beszélhetnek, akiben egyből megbízhatnak. Gyakorlatilag egész életemben így volt. Ez volt – úgy hiszem – nagyjából az egyetlen ismert „társadalmi értékem”. Sokra vittem vele a szakmámban, ez volt az én tolvajkulcsom. De egész életemben nálam volt. Talán az emberek, az elméjük, a tetteik és gondolataik iránti mérhetetlen kíváncsiságom volt, amely szerencsésen ilyenné formálta a viselkedésemet és végül talán még a hangomat és a megjelenésemet is.

– Tudja – szólalt meg Miss Hewitt, és nem voltam teljesen biztos benne, hogy meghallotta vagy megértette volna, amit mondtam –, Julianhez hasonlóan nekem sincs sok barátom.

Bólintottam. Együttérző bólintás volt, helyeslő bólintás, egy betegágy mellett illik bólogatni, ha úgy tetszik. A kijelentése – már ami Juliant illeti – egy cseppet sem volt igaz. Juliannek széles baráti köre volt ismerősökből és hódolókból, még ha ezt nyomós okkal el is titkolta előle. Azt persze el tudtam képzelni, hogy Miss Hewitt maga kevésbé könnyen tett szert új barátokra.

Elkezdett a táskájában kotorászni, majd elővett egy bőr cigarettatárcát. – Kér egyet? – kérdezte.

– Vegyen az enyémből – toltam elé a dobozt. – Én mára már eleget dohányoztam.

– Page doktor – szívott bele a cigarettába. – Azt mondta, hogy ön pszichiáter… Bár eredendően nem emiatt jöttem magához.

– Parancsoljon! – éreztem a saját hangom melengető érzését. Jobbra sikerült, mint vártam.

Egy pillanatra elcsendesedett; majd félrenézett és kissé felemelve a hangját kérdezte: – Kezelésbe tudna venni? Úgy értem, a magánbetegeként. Az idegösszeomlás szélén állok. Vagy már volt is egy… Szörnyen érzem magam… Nem ismerem az itteni orvosokat, vidéken is csak a sajátunkat, de ő nem értene meg… Tudom, hogy nem olcsó – nézett rám hirtelen. – Mármint a kezelés. De meg tudom engedni magamnak. – Gyorsan körbenézett a szobán, mintha jelezné, hogy könnyen meg tud engem fizetni. Egyszerű kis szoba volt pár bútorral, amelyeket a háború után vettem. A szürke Wilton padlószőnyeg helyett, amit mindig is akartam, egy viseltes indiai szőnyeg volt leterítve, amin egy irattartó acélszekrény éktelenkedett. A két valamirevaló tárgyat észre sem vette: a Rouault-képet a kandalló felett és a porcelánlovacskát a párkányon. Büszke volt a pénzére, ahogy leltárba vette a rendelőm, mintha egy pénztárgép csengett volna a szavakban „meg tudom engedni magamnak”, de tudtam, hogy az csak a teljes kétségbeesés volt valójában. Az egyetlen fegyverét próbálta bevetni. – Elvállalna?

– Persze, természetesen – feleltem, és az arca máris megkönnyebbült. – De nem hinném – folytattam remélve, hogy nem veszi észre, mennyi fáradságtól kímélt meg –, hogy akkora szüksége lenne terápiára. Csupán kimerültek az idegei. De ilyen körülmények között ez bárkivel így lenne. Nem vagyok róla meggyőzve, hogy… az idegösszeomlás szélén állna, mindenesetre állok rendelkezésére, ha segíthetek valamiben.

– Csak önnel tudok erről beszélni – mondta. Gondolom, így akarta kifejezni a háláját. – Amikor Mr. Mohill elvitt ebédelni, természetesen nem hozakodtam elő azzal, hogy egy másik nő is lehet a képben. Nem gondolom, hogy hitt volna nekem vagy elmondta volna, ha tud valamit. Az fel sem merült bennem, hogy megosztom a gyanúmat Julian apjával, még ha lenne is rá mód, hogy találkozzak vele. De még a szüleimnek se mondanám el… Tulajdonképpen megrémít a gondolat, hogy tudjanak róla…

– De miért gondolja, hogy volt egy másik nő?

Ismét a táskájáért nyúlt, és kivett egy sárga levélpapírt. – De, ugye, nem mondja el senkinek? – kérdezte a papírt szorongatva, mint egy kisiskolás.

– Hogy is tehetném? Hisz az orvosa volnék…

– Bocsásson meg. – Odaadta a levelet, én pedig elolvastam.

– Hol találta? – kérdeztem. Semmi többet nem fűztem hozzá.

– Egy mappában volt az íróasztalán. – Először megpróbált kitérni a tekintetem elől, de most egyenesen rám nézett. – Tegnap reggel… – Megrázta a fejét. Nyilván a fejrázás valami szokása volt neki. – Bárcsak ne néztem volna bele. De a kíváncsiság…

– Ez csak természetes – nyugtattam.

– Gondolom, már érti, milyen fájdalmas ez – türelmetlenül mutatott a levélre. – Mármint ez az írás. Olyan műveletlen. És még helyesírási hiba is van benne, ha jól láttam. Az egész olyan közönséges. Még a neve is. Gina. Valami olasz, vagy a jóisten tudja mi. Egy pincérnő…

– Ez még nem jelent semmit – mondtam. – Csak mert megemlíti az „együtt töltött időt”. Teljesen jelentéktelen szavak ezek. Egyébként is – folytattam a sárga papírt a levegőbe emelve – lehet, azelőttre utal, hogy Julian megismerte volna önt. Végtére is még dátum sincs a levélen. Még az is lehet, hogy hosszú idővel azelőtt íródott. Még a háború alatt… évekkel ezelőtt…

Lenyűgöző, mennyire nyugodt tudtam maradni, mennyire nagyon nyugodt, mert már nem gondoltam se a levélre vagy hogy mit sugallt nekem, se a szerepre, amit oly régóta játszottam. Könnyen jött ez a szerep, jött az magától is; egy szükségszerű kellék, amely néha életmentő, és amelyet mindig önvédelemből vesznek fel a hozzám hasonló férfiak. A fiatal nőn gondolkodtam velem szemben. Azon tűnődtem, hogy az emberek vajon hogyan kezelték a válságaikat, mielőtt a mozi divatba jött volna. Mintha a filmvászonra szántak volna mindent, amit Miss Hewitt mondott, minden lélegzetvételt, a hangja minden egyes modulációját, minden gesztust. Az érzései valódik voltak, a gond is valódi volt a fájdalommal együtt, az égető kétség és a szégyen, s az érzései mégis úgy fejezték ki magukat, mintha egy tehetséges amatőr imitálná a kedvenc filmcsillagját.

– De akkor miért tartotta meg Julian a levelet? – kérdezte.

– Csak úgy. Talán már hosszú évek óta ott lapult a levél a mappában. Nem talált mellette még valamit?

– Annyira tüzetesen nem néztem át. Én… – Itt hirtelen elnémult. – Mindenesetre segít nekem, ugye?

– Megteszek minden tőlem telhetőt.

– Tud valakiről, aki ismerte Juliant? – kérdezte. – Egy közös barátról.

Gyorsan kellett felelnem valamit. – Lássuk csak – mondtam, és éreztem, hogy túl fogom játszani a szerepet. – Azt hiszem, van egy pár. Régóta nem hallottam felőlük, de felkereshetem őket… Mindenesetre – váltottam témát – próbáljuk meg terápiás kezelésbe venni önt. Mostanában nem aludt valami jól, ugye?

– Nos, az első két este egyáltalán nem aludtam semmit, azóta pedig…

– Megértem – bólintottam. – Felírok önnek egy ártalmatlan altatót. – Úgy döntöttem, egy szemernyi Persomnia éppen elég lesz neki, majd fogtam egy papírlapot, és felírtam a nevem a cím fölé. Mivel ritkán írtam receptet, mindig a magánlevélpapíromat használtam erre. – Tessék! – mondtam, és odatoltam a papirost az asztalon. – Szeretnék még feltenni pár kérdést.

– Mit szeretne még tudni rólam?

– Azt mondta, látta Juliant a halála előtti éjjel.

– Igen. Múlt csütörtökön.

– És hogy Julian nagyon feldúlt volt.

– Nos, mit is mondhatnék. Az azt megelőző hetekben feldúlt volt, de nem az utolsó estén. Igazán édes volt tulajdonképpen. Vagy talán csak megjátszotta, nem tudom… Szerintem igen. A Berkeley-ben vacsoráztunk. Pezsgőt rendelt, és táncoltunk, aztán hazamentünk. Hívtam, hogy jöjjön be, de azt mondta, hogy másnap reggel nagyon korán kell kelnie. Úgyhogy hazavittem. Aztán mondott valamit, ami így visszatekintve igen jelentős volt. Azt mondta, „köszönöm ezt a nagyon szép estét”. Soha nem mondott ilyet. – Megrázta a fejét. – Legalábbis sohasem úgy, ahogy azon az estén. Azután megcsókolt… – Ismét a padlót nézte. – Igen különös csók volt – mondta. – Úgy megszorított a vállamnál fogva, hogy már fájt. Visszagondolva, minden bizonnyal a sírás kerülgette. – Megrázta a fejét. – Egy férfit a sírás kerülgetett. Majd hirtelen megfordult, kinyitotta a taxi ajtaját és kiszállt. Bevágta az ajtót, nem adta meg a címemet taxisnak, csak felszaladt a lépcsőn. Nem volt sok időm ezen tűnődni, mert a taxis elhúzta az üveget, és megkérdezte, merre szeretnék menni. Megmondtam, és egész úton hazafelé úgy éreztem, hogy Julian különösen viselkedett. Ennyi. Nem voltam igazán feldúlt, hisz olyan kedves volt hozzám egész este. Gondoltam, biztos próbál túljutni az elmúlt hetek kellemetlenségein. Amikor hazaértem, észrevettem, hogy kissé felsértette az ajkam, olyan erősen csókolt. – Egy pár másodpercre megállt, szándékosan nem néztem rá. Aztán hirtelen így szólt: – Bárcsak rá tudnám magam venni, hogy elmenjek egy nyomozóirodába – mondta. – Két napja ezen gondolkodok.

– Annak az égvilágon semmi értelme – kiáltottam fel, majd összeszedtem magam: – Semmi értelme. Csak csillagászati összegeket számolnak majd fel önnek, de nem jut velük semmire. Először is nem nyomoztathat valaki után, aki már halott. Nincs hová követni, és nincs elég nyom sem. Ezenkívül majd én kiderítem magának, amit tudok. Annyit én is meg tudok tenni, mint egy nyomozó.

– Bárcsak átnéztem volna rendesen az íróasztalát – mondta. – Nézze! – Hirtelen felemelte a fejét, és ismét észrevettem, hogy nincs rajta szájrúzs. – Itt a kulcs a szobájához. A gondnok adta nekem. Azt hitte, hogy Julian rokona vagyok. Eljönne velem valamikor, hogy átnézzük a dolgait?

– Azt hiszem, egyedül kellene mennem – mondtam. – Önnek nem volna szabad többet oda mennie.

– Lehet, hogy igaza van. – Megvonta a vállát, mint egy kislány, és kezdtem ráérezni, hányadán állunk. – A cím a Hans Terrace tizenhatos szám. A Harrods mögött. Julian lakása a földszinten van, a folyosó végén. Észre sem fogják venni. A bejárati kapu mindig nyitva, a gondok pedig sosincs otthon reggelente. – Világossá vált, hogy próbál meggyőzni, s fel sem merült benne, hogy semmi szükség győzködésre; éppen ellenkezőleg, én próbáltam meg rávenni őt, hogy adja át nekem a kulcsot. – És ha észre is veszik, mondja azt, hogy egy fényképet hoz el nekem a lakásból… Történetesen – mondta kissé bánkódva – tényleg szeretném visszakapni a fényképemet. A kandallón van. Egy barna bőrkeretben. Vissza tudná hozni nekem? – Megállt. Majd hozzátette: – Csak vegye ki először a keretből és hagyja ott a keretet… Megtenné…?

Máris meg akart volna szabadulni Julian emlékétől, miközben tudatosan próbálta kideríteni, miért halt meg? „És hagyja ott a keretet” – majdnem perdöntő bizonyíték. Úgy tűnt, nem akarta, hogy bármi is rá emlékeztesse.

– Hogy érzi most magát? – kérdeztem kisvártatva.

– Sokkal jobban, mint amikor ideértem. De azért…

– Megértem. De ne aggódjon. Minden rendben lesz. – Majdnem hozzátettem: „hamarabb, mint gondolná”.

– Mikor jöhetek újra?

Belenéztem a határidőnaplómba, bár nagyjából tudtam, hogy milyen elfoglaltságaim vannak az elkövetkező pár hétben, mivel az előadásaim már lementek. – Jobb lesz, ha felhívom valamelyik nap.

Felírta a telefonszámát egy névjegykártyára, amelyen ez állt: Mrs. Herbert Hewitt, alatta Miss Hewitt és a hampshire-i címe; pedig én már azt hittem, hogy a névjegykártyák a háborúval együtt kimentek a divatból.

*

– Kész a vacsora – szólt Terry egy kicsit később. Eltelt kis idő, mire észrevettem, hogy egy piros-zöld kockás kovbojos ing volt rajta.

– Mennyi volt? – kérdeztem az ingre mutatva.

– Harminckettő és hat. – Érezte, hogy valami bánt és csak beszélgetni próbálok. Megmosta a kezét a mosogatóban, és visszavette a karóráját.

– Nem kaptam rendes gombát – mondta halkan, ahogy kiszedte a levest. – Konzervgombából van.

– Eléggé elfáradtam – vallottam be kisvártatva.

– Akkor az Odeonba se akarsz menni ma este?

– Ne haragudj, Terry. Te attól még mehetsz. Ha nem bánod, hogy egyedül mész.

– Hát – mondta kissé zavarodottan, és rögtön bevillant, hogy én javasoltam, hogy nézzük meg azt a filmet.

– Majd elmeséled – javasoltam.

Bátortalanul mosolygott tovább, majd hirtelen ijedtség suhant át az arcán. – De, ugye, nem vagy beteg? – kérdezte. Felállt a székből, odasétált hozzám, és a homlokomra tette a kezét; megcsapta az orrom a mosószappan szaga.

– Nem – feleltem. – Csak egy kicsit túlhajtottam magam. A múlt éjjel nem aludtam valami jól… – Ez így nem volt igaz, de reméltem, hogy meggyőzően hangzik. Kedveltem Terryt és jobban bíztam benne, mint az emberekben általában, de fontos volt, hogy ne tudja meg, mi aggasztott. – Milyen barna a karod – mondtam.

– Idén keveset vesztettem a színemből – válaszolt. Visszaült a helyére.

– Ma is elmentél a Serpentine tóra?

– Csak egy órácskára. Nem volt valami sok napsütés.

– És ember?

– Csak a szokásos. Leginkább férfiak, akik éjszaka dolgoznak.

– Újra el kéne mennünk együtt valamikor – mondtam. – Csak az a baj, hogy koszos a víz.

*

Nem kértem kávét, visszamentem a csendes és levegőtlen rendelőbe. Kinyitottam az ablakot, és csak álltam ott egy darabig. Olyan kivételes alkalom volt ez, amikor az embernek barátra van szüksége, de barát nem volt sehol. Magánéleti válság idején az ember leggyakrabban magára marad. Általában ezt mondtam a betegeknek is, pedig csak a magamfajta emberekre igaz. Terrynek nem szólhattam erről, nemcsak az aggodalom, hanem inkább az érzések miatt, amelyeket Miss Hewitt látogatása kavart fel bennem, s ennek csak egy alkotóeleme volt az aggodalom vagy félelem. Volt még ott kíváncsiság, megdöbbenés, szégyenérzet a gyerekes düh miatt, amelyet azt hittem, már rég elfelejtettem, és – ami a legfontosabb – a szégyenérzet amiatt, ami a dühöt eredetileg kiváltotta. Szerelem volt az oka – szerelem, amit már rég elfelejtettem.

Szerelem – gondoltam –, és az ördögi kör hirtelen bezárult. Egyedül voltam, mert szinte képtelen voltam a szerelemre, hisz a szívem visszamaradt a fejlődésben; ez nem egy betegség volt, hanem egy állapot, amely elég gyakori. Tudtam én, milyen gyakori. Kifejlődött a testem, kifejlődött az elmém, de a szívem kicsi és satnya maradt.

Tudtam, hogy tudok én jó is lenni, megértő, emberszerető, segítőkész, hisz erről voltam híres. Tekintve, hogy milyen ember voltam, meglepő, hogy milyen kevés embert gyűlöltem. Tudtam én bátor is lenni, nem volt efelől semmi kétség. Bizonyos alkalmakkor úgy tűnt, őrülten vakmerő vagyok – ha szexről volt szó, hogy pontosan fogalmazzak –, de ha szerelemről volt szó, úgy sejtem, mindig megfutamodtam. Persze nem tegnap kezdődött ez az egész, és gyávaságból később „észszerű elővigyázat” lett. Alighanem megtanultam szerelem nélkül élni. Nem hiányzott. Tulajdonképpen úgy éreztem, hogy a hiánya erőt ad. Bevallani gyengeségünket a gyengeség jele. Most már nem voltam annyira biztos ebben, és szükségét éreztem egy barátnak.

Igen, akár még meg is beszélhettem volna Terryvel, gondolom. Elég összetett és őrülten csapongó volt a történet, de Terry talán megértette volna. Nem volt értelmiségi, de mélyen és ösztönösen érzett, és talán még segített is volna. Valójában még tartozom is neki némi bizalommal. Mindent elmesélt magáról: személyes és bizalmas dolgokat. És cserébe én semmit nem mondtam neki pár ködös közhelyen kívül. Vajon Terry érezte-e a maga módján, milyen hitvány vagyok? Nem hinném. De azt mindig is tudtam, hogy ha felfedem magam előtte, akkor rájönne, milyen zavarodott, gyenge és rémült is vagyok valójában, és emiatt nem tudna már többé tisztelni. A tiszteletére azonban szükségem volt, mert kedveltem.

Lépteket hallottam a folyosóról, majd ahogy az ajtó becsukódott Terry mögött. Megfordultam.

Az íróasztalon ott feküdt előttem a levél vastag, sárga levélpapíron és Julian lakáskulcsa. Újból elolvastam a levelet.

„Ugyanaz a rohadt cím.

Kedves Jul!

Csak gondoltam írok hogy beköszönjek és megköszönjem az együtt töltött időt a múlt héten. Most dolgozok de ahogy mondtam azelőbb két hónap múlva Londonban leszek aztán már várom hogy lássalak.

Szervusz addig is!

Baráccsággal:

Gina.”

Már láttam is magam előtt, hogy milyen ember írhatta a levelet. Minden arról árulkodott, hogy egy férfi írta. Ez már azelőtt egyértelmű volt, hogy elolvastam volna. Egyvalami azonban nem hagyott nyugodni: az aláírás. Ann Hewitt nem jól értette, és ez volt az egyetlen, ami kilógott. Gina. Egy nő biztos nem használta volna becenévnek. Már az „i”-ket, az „n”-eket és az „a”-kat hasonlítottam össze, amikor egy percen belül megláttam, hogy az utolsó betű nem egy „a” volt, hanem egy eltorzult „g”. Ging. Tehát az aláírás úgy szólt, „Ging”, vagyis „Ginger” röviden.

Öt nap telt el, amióta Julianről olvastam a hírekben. Megrázott és fájdalommal töltött el egy pillanatra, aztán pár perc múlva egy páciens jött be hozzám, és megfeledkeztem róla. De délután már vissza is tért a megdöbbenés, ahogy az utolsó előadásom jegyzeteit néztem át. Emlékszem, becsuktam a szemem, és gondolatban több mint tíz évet mentem vissza az időben. Hirtelen a férfifodrászatot láttam Knightsbridge-ben és a kilátást a Rotten Row-ra, és érezni kezdtem a krémek, samponok és vizes törülközők illatát. Aztán megcsörrent a telefon, s míg én vonalban voltam, a következő betegem is megérkezett. Később az este folyamán arra gondoltam, felkeresem Bobby Sillockot, hátha tudja, mi történhetett. Bobby jól ismerte Juliant, és valószínűleg el is mondott volna mindent, de már jó ideje nem láttam. Életem azon szakaszának talán már vége volt; legalábbis nem izgatott az utóbbi időben. Így annyiban hagytam a dolgot. Akkor – már amennyire meg tudom ítélni – sokkal inkább kíváncsi voltam, mintsem nyugtalan.

A rákövetkező nap nem jutott eszembe Julian, csak mikor Miss Mayhew a kanapén fekve kiejtette a száján, hogy „öngyilkosság”. – Az anyám gyakran gondolt az öngyilkosságra – mondta meredt hangon. – De csak miután Mordenbe költöztünk… – és egy pillanatra érezni kezdtem a vizes törülköző szagát és hallani véltem az elektromos hajszárító búgását a férfifodrászatban. Majd miután észrevettem, hogy Miss Mayhew elhallgatott, így szóltam: – Igen. Folytassa, kérem. Nagyon szépen haladunk. – És a mai napig az volt az utolsó alkalom, hogy Julianre gondoltam.

Nehéz megmondani, milyen hatással lett volna rám a halála, ha Ann Hewitt nem hívott volna fel és nem hozza be a borítékot, rajta a nevemmel és címemmel. Persze biztos gondoltam volna rá az azt követő napokban, hetekben, hónapokban vagy akár években is, de bizonyára elhomályosodott volna, amit akkor éreztem, amikor először olvastam róla a hírekben. Ami azt illeti, tényleg kezdtek megfakulni azok az érzések, míg Ann látogatása fel nem élesztette őket.

Azt hittem, már el is felejtettem, hogy mi nyomasztott engem, de most, a látogatása után tudtam, hogy messze nincs vége, s még csak most jön a java. Újra átéltem a megrázkódtatást és a fájdalmat, akárcsak öt nappal ezelőtt, csakhogy ez alkalommal az érzelmek sokkal erősebbek voltak, a fájdalom különösen. Érzelmi tekintetben különösen izgatott voltam, viszont megszűnt az aggodalmam. Mi a csudát akarhatott tőlem Julian? Hat-hét hónapja nem is láttuk egymást, és akkor is csak pár percre futólag a Hyde Park-i metrómegállóban.

Mindmáig semmi jelentőséget nem tulajdonítottam a találkozónknak, hisz nem tudhattam, hogy az lesz az utolsó. De már emlékszem arra a fagyos reggelre karácsony környékén, amikor utoljára láttam, nem volt rajta se sapka, se kabát. – Hogy vagy? – kérdezte. – Muszáj jól lennie annak, aki beteg emberekkel foglalkozik – vetettem be a szokásos közhelyet. – Mosolygott. És ezután mondta: – Majd meglátogatlak valamelyik nap. Orvosi ügyben. – Sokan viccelődnek ilyesmivel pszichiátereknek, így gyorsan jött a válaszom, hogy mérsékelten drágának fog találni.

Arra már nem emlékszem, hogy erre mit válaszolt, de mindent egybevetve a megjegyzését talán nem is viccnek szánta.

Hogy azelőtt mikor láttuk egymást utoljára? Próbáltam visszaemlékezni, de nem jutott az eszembe. Vélhetően még mielőtt Amerikába mentem volna, mert visszatértem után ritkán látogattam azokat a helyeket, a pubokat, az éjszakai mulatókat és összejöveteleket, ahol a háború alatt néha összefutottam vele. De akkor is alig váltottunk pár szót. Talán nem fenntartásból vagy szégyenből, hanem mert valamiért mindketten úgy gondoltuk, hogy a másikunknak teljesen más a baráti társasága. De arra emlékeztem, hogy a háború után beszéltünk Bobby Sillock összejövetelén. Ültünk, és Julian megemlítette, hogy hozzáértő pszichiáter hírében állok, különösen, ha harctéri idegsokkról van szó. Egy kissé zavarba jöttem, részben a dicséret miatt, részben amiatt, hogy az elmúlt négy-öt évben ez volt az első komoly beszélgetésünk. Akkor azon tűnődtem, hogy vajon emlékszik-e az első találkozásunkra és tudja-e, hogy ő jóval fontosabb szerepet játszott az életemben, mint én az övében.

Ismét a borítékra néztem. Nem tudtam megmondani, hogy nemrégiben vagy már hónapokkal ezelőtt írták-e rá a nevemet. Azt nem volt különösen nehéz megmagyarázni, miért csak boríték volt, de levél nem. Talán megkeresett a telefonkönyvben, megcímezte a borítékot, és az íróasztalon hagyta emlékeztetőül, hogy írni szeretne nekem. Ilyesmi elég gyakran megesik. Aztán úgy döntött, hogy felhív inkább. Ebben az esetben az ismeretlen férfi a „kellemes hanggal”, aki azon az estén hívott, amikor kihúzták a bölcsességfogam, és nem volt hajlandó megadni a nevét Terrynek, talán Julian volt.

Felkeltem, és végignéztem az újságpapírhalmot a könyvespolcon. Megtaláltam, amit kerestem. Holtan találták az ügyvédet. Hatnapos volt, a telefonhívás pedig nyolc napja jött. Julian volt az; most már egészen biztos voltam benne. De mi a csudát akarhatott? Be akart volna jönni a rendelőbe? Vagy segítséget szeretett volna kérni valami… nos igen, talán egy botránnyal kapcsolatban? Eszembe jutott, hogy bizonyos körülmények között az orvos vallomása, miszerint a vádlott a kezelése alatt áll, arra ösztönözheti a bíróságot, hogy a vádlottat próbaidőre helyezze ahelyett, hogy börtönbe küldené.

Újból rágyújtottam. Ezek voltak a legvalószínűbb eshetőségek. Más nem jöhetett szóba. Reálisan kellett néznem a dolgokat. Semmi értelme nem volt romantikus ábrándokat kergetni. Ha fordítva lett volna, és Julian olvasott volna az én öngyilkosságomról, semmi kétség afelől, hogy az ő érzései teljesen eltértek volna az enyéimtől. Persze az is igaz, hogy én tudtam az iránta táplált érzéseimről, az övéiről viszont nem.

Soha nem ismertem meg az ő érzéseit. A legszörnyűbb az egészben végül is az volt, hogy oly keveset tudtam róla, és csak amikor már meghalt, akkor jött el az idő, hogy többet szeretnék megtudni róla.

*

A szobám sötétségében ismét elképzeltem a férfifodrászatot, ahova anyám vitt még gyerekkoromban. Eszembe jutottak a képek és a karikatúrák a falon, a hely különleges hangulata és ahogy a testőrség tisztjeinek beszélgetését hallgattam. A kedves, idős zsidó úr, Mr. Studd, aki már nem él, akkor épp a tarkómon dolgozott, a mellettem levő széken pedig a király unokatestvére bóbiskolt.

Azután az is eszembe jutott, hogy évekkel később valaki hangosan rám köszönt, „szervusz, Tony”, és a tükörben egy fiatalember mosolygott rám krétacsíkos flanelöltönyben. – De jó, hogy látlak – mondta, és majdnem összeütközött valakivel, aki a levágott hajamat söpörte épp össze. Félreállt. – Nem maradok sokáig, Tony – mondta, és integetett, ahogy az ablaknál levő székhez sétált. Másodjára találkoztunk, és máris a keresztnevemen szólított. Különösen izgatott lettem. Nem kérdezte, hogy megvárom-e, csak annyit mondott: „Nem maradok sokáig.” Úgy döntöttem, hogy megvárom, és addig azon törtem a fejemet, hogy mi a keresztneve. Hogy szólították a Poole-házban, ahol úgy három hete találkoztunk? A vezetéknevére emlékeztem: Leclerc.

Eszembe jutott a korábbi találkozónk is. Mrs. Poole szervezett egy összejövetelt a lányának, Deliának a Regent’s Park környékén; ebédre voltunk hivatalosak, de maradtunk a délutáni teára is. A résztvevők között volt Martin és Delia Poole, két lány, akiket nem ismertem, és egy furcsa kinézetű fiatalember fekete zakóban és csíkos nadrágban, aki dadogva mesélt a korcsolyázásról. És ott volt Leclerc is, ugyanabban a csinos, szürke flanelöltönyben. Odaültettek mellé, mert túlerőben voltak a fiúk, és beszélgettünk az egész ebéd alatt. Pár évvel fiatalabb volt nálam, úgy tizenkilenc lehetett egy aprócska beszédhibával, mintha egy cukorka lenne a szájában, de valahogy ez is illett hozzá. Nevetés közben kivillantak az igencsak fehér fogai. Rokonszenves alak volt, és az volt a megérzésem, hogy jó benyomást tettem rá. Kevés emberre tettem akkoriban jó benyomást.

– Parancsol valamit az úr? Brillantint, borotvapengét, sampont? – Mr. Studd halk tapintattal, olyan gyanús hangon kérdezte, mintha hasist, ópiumot vagy kokaint ajánlgatna. Nem kértem semmit, és kiállította a nyugtát. Fizettem a pénztárnál, és leültem a király most már éber unokatestvére mögé, aki M. Philippe-pel beszélgetett hangosan valami lóról. Átböngésztem a képes újságot. Tele volt olyan emberek fényképeivel, akiket sosem ismertem és nem is fogok. Elolvastam egy kritikát egy új darabról, aztán meghallottam a fodrászsegédet: – Köszönöm, uram! – ami után Leclerc odasétált hozzám. És kiléptünk a délutáni jó időbe.

– Fel akartam veled venni a kapcsolatot – mondta –, de Delia nem tudta a címedet, Martin pedig elutazott. Gondoltam, megkérdezem, hogy lett-e volna kedved eljönni velem Oxfordba az évzáró bálunkra. Ott maradhattál volna velem a kollégiumban. Jót szórakoztunk… Ma délutánra van valami terved? – kérdezte.

Nos, egy orvostanhallgatónak mindig vannak tervei, van mit csinálnia, míg a többiek nyaralnak. Az utóbbi időben egy kissé le voltam maradva, különösen kórtanból. Emellett közeledtek a záróvizsgák, de mégiscsak péntek volt, és olyan szépen sütött a nap. Élveztem Leclerc társaságát, még ha nem is emlékeztem a keresztnevére. – Nincs semmi különös – jött a válaszom.

– Gyönyörű napunk van, és autóval vagyok. Mit szólnál, ha lemennénk a folyóhoz fürdeni egyet? Hogy tetszik az ötlet?

– Az csodás lenne – mondtam. – Benne vagyok!

Leclerc egy öreg, piros sportautót vezetett, ami igen hangos volt; később megtudtam azt is, hogy egy oxfordi barátjától kapta kölcsön. Útközben felkaptuk az úszónadrágjainkat és a törülközőinket, és a folyó felé vettük az irányt. Az Olympiáig alig beszéltünk. Nem tudtam eldönteni, hogy irigyeljem vagy csodáljam, hogy milyen érett. Bár két évvel alattam járt, sokkal határozottabb volt, sokkal felnőttebb, biztos magában, és még vezetni is jól tudott. Mint sokan abban a korban, úgy éreztem, Leclerc messze több mindent ért el, mint én.

Kérdezte, hogy sokat járok-e színházba, és mondta, hogy ő nagyon szereti. Az egyetemen jobban érdekelte a színjátszó kör, mint a tanórák. Színész szeretett volna lenni, de az apja persze hallani sem akart róla. Az apja a hadseregnél szolgált, és belőle is katonát akart nevelni, de aztán belátta, hogy jobb, ha inkább Oxfordba engedi Sandhurst helyett. A Hammersmith Bridge-hez értünk, és nagy örömömre hirtelen eszembe jutott, hogy Julian a keresztneve. Elhatároztam, hogy meg kell mutatnom, hogy én is tudom az ő nevét. Hamar eljött rá az alkalom.

– Éltél kint Németországban is, igaz? – kérdezte, amivel ismét lenyűgözött. Egyértelmű, hogy valamelyik Poole árulta el. Tehát beszéltek rólam.

– Tanultam ott is egy ideig, Julian – mondtam. – Egy wuerttenbergi koedukációs iskolában – tettem hozzá. Úgy döntöttem, még nem mondom el neki, hogy az anyám svájci és hogy két év kivételével miért nem angol iskolába küldtek.

– Annyival jobb volt neked – mondta Julian. – A sok hely közül bárcsak ne a Harrow-ba küldtek volna.

– Épp nemrég olvastam, hogy a kabinet fele is oda járt iskolába.

– És ezért majdnem mindegyikük Etonbe küldte a saját gyerekét – nevetett Julian. – De valljuk be őszintén, az angol oktatási rendszer szűk látókörűvé tesz… Bárcsak beszélnék németül… Gondolom, könnyen elmész németnek a németek között.

– Gondolom – mondtam.

Átöltöztünk az autóban. Még meleg volt, amikor bemerészkedtünk a vízbe. Mindketten igencsak fehérek voltunk. Úgy vettem észre, hogy Julian hivalkodni próbál egy kicsit, aminek megörültem. Az áramlat váratlanul erős volt, de átjutottunk, és Julian nem tudott leelőzni.

– Jó úszó vagy – közöltem nagylelkűen, amit könnyedén megengedhettem magamnak.

– Mondod ezt te… – mondta Julian. Nevetett, talán nem is olyan őszintén. – Olyan hosszú izmaid vannak, mint egy úszónak.

– Gyakorlatilag egész életemben csak úsztam – mondtam. – Gyerekkoromban a folyónál laktunk.

– Teniszezni tudsz?

– Fogjuk rá. Már rég nem játszottam, és alkalmam se nagyon nyílt rá. Fallabdázok néha, ha jut rá időm. A kórházban van is egy nagyon jó pálya.

Ismét átúsztunk a túlpartra, majd hagytuk magunkat sodródni egy kicsit a folyóval. Csak egy elhaladó sétahajó ringatta meg a vizet. Hirtelen lehűlt, és nem sokkal rá kijöttünk a vízből és visszasétáltunk az autóhoz.

– Mi lenne, ha Maidenheadbe mennénk vacsorázni?

– Jó ötlet – mondtam. Egyértelmű volt, hogy aznap már úgysem ültem volna le tanulni. Talán jobb is volt így. Másnap újult erővel vághattam neki a feladatoknak.

Szinte üres volt a folyóparti étterem, ahova mentünk. A vacsora vége felé szúnyograj kezdett ficánkolni a lámpák körül.

– Velencében élve megesznek – mondta Julian. – Háló alatt lehet csak aludni.

Akkor még nem jártam Velencében. Csak mondtam: – Mindenféle betegséget terjesztenek. Maláriát.

Vacsora után szóváltásba keveredtünk, hogy ki állja a számlát. – Kérlek, hadd fizessem az én részem – mondtam.

– Szó sem lehet róla. A vendégem vagy – bizonygatta.

– De te vezettél. – Próbáltam kitalálni még valamit: – Én vagyok az idősebb – mondtam kissé ostobán.

– Ugyan már, hagyj engem ezzel az óvodás dumáddal – mondta, és megragadta a számlát.

Egész úton hazafelé folytattuk a beszélgetést. Megkérdezte, hogy el szoktam-e járni táncolni; nemmel válaszoltam, és már témát is váltott. Németországról is kérdezett. Hogy voltam-e Berlinben. Sokat hallott róla, azt mondta. Azután Reinhardtról beszélgettünk. Elmeséltem neki, hogy láttam egy-két rendezését Angliában, és hogy anyám ismerte Reinhardt feleségét. Aztán orvosokról beszélgettünk, akikből dráma- vagy regényíró lett. Aztán visszakanyarodtunk Németországhoz. Azt mondta, úgy döntött, hogy németórákat vesz.

Ahogy áthaladtunk Kensingtonon, azt fontolgattam, hogy elhívom színházba valamikor a jövő héten. Többnyire csak orvostanhallgatókkal voltam jóban, és végre megismertem valakit, aki – a legnagyobb örömömre – nem olyan volt, mint ők. Valahogy úgy éreztem, hogy több mindenben is hasonlítunk, talán még külsőre is a két év korkülönbség ellenére. A knightsbridge-i laktanya közeledett. Hirtelen így szólt: – Még elég korán van. Lenne kedved feljönni hozzám meginni valamit? Haza tudlak majd vinni autóval.

Megmásztuk a lépcsőket egy társasházban, ami a francia nagykövetség közelében volt. Valami illat terjengett a nappaliban, ahogy beléptünk; egy kellemes és megkapó illat, még ha egy kissé áporodott is. Akkor nem tudtam volna szavakba önteni, most „Vidéki Nemességnek” hívom. A nappali is – hiába állt London szívében – valahogy vidékies benyomást keltett. A mahagóniszínű bútorok és az a pár régi festmény: családi portrék, amelyek csak kellően kivilágítatlan szobákban voltak érdekesek. – A családom itt hagyott a hétvégére – mondta. – Én viszont maradtam a mai táncestre. De azért örülök, hogy találkoztunk. Tényleg nem szeretsz táncolni?