MAJZIK KITTI

NEKTEK MESÉLEK

Könyv Guru

Budapest, 2025

Ez a mesekönyv nem csupán a kicsiknek szól – hanem Neked is, kedves olvasó. A régi, jól ismert szereplők új kalandokba keverednek a modern világban, miközben továbbra is a jóért harcolnak és legyőzik a gonoszt. Néha pedig csak egy békés kertbe indulnak, mókusokat lesve vagy tündéreket keresve, ahol kiderül, hogy semmi sem olyan egyszerű, mint amilyennek elsőre tűnik.

Robotkaros kukásautó a fiúknak, gyöngysor a lányoknak – de itt mindenki találhat valamit, ami közel áll a szívéhez. Fogd a kezedbe ezt a könyvet, ülj le a gyerekek mellé, és hagyd, hogy a mesék világa magával ragadjon!

TARTALOMJEGYZÉK

Liza királylány és a sárkányölő

Krisztián királyfi és a gőgös királylány

Maja királykisasszony gyöngyei

Nolen és a kukásautók királya

Herta hercegnő és a manók királya

A nevenincs királylány

Pepe és a kis T-rex

Balázs, a velociraptorlovas

Máté és Robot Diego kalandja

Janka és a színfogók

Flóra és a virágok hercegnője

Dani és a huncut kismókusok

LIZA KIRÁLYLÁNY ÉS A SÁRKÁNYÖLŐ

Hol volt, hol nem volt, az Óperenciás-tengeren túl, az üveghegyeken is túl volt egy királyság. A király és a felesége boldogságban, békében és jólétben éltek, ahogy a kastély lakói és az egész népük is, hiszen nagy és szép birodalom volt az övék, melyet – ha majd eljön az ideje – gyermekeikre szerettek volna hagyni. Két gyermekkel áldotta meg őket az élet, Krisztián királyfival és Liza királykisasszonnyal. Ahogy teltek-múltak az évek, a gyerekek lassan cseperedtek.

Egy napon ráébredt a király, hogy bár országa gazdag és bővelkedik minden jóban, nem elég nagy ahhoz, hogy kettéossza köztük. Hiszen hogyan is lehetne egy népet megfelezni? Ám hiába törte a fejét, hiába gyűrte mindennap rongyosra a palástját, csak nem jött rá a megoldásra. Ezért aztán úgy határozott, hogy segítségért fordul az ország bölcseihez.

Ezen nagy tudású vének olyan öregek voltak, hogy még az országutak is megirigyelhették volna őket. Fehér szakálluk a földet koptatta, és már igencsak a föld felé hajlott a hátuk, de még így is serényen tettek-vettek, végezték a dolgukat a bölcsek tornyában és a környező földeken. Amikor a királyi hintó begördült a birtokukra, ahányan csak voltak, sebtében mind az uralkodó elé járultak. Tudni szerették volna, ugyan mi szél hozhatta őméltóságát a birodalom eme eldugott szegletébe.

A király nagy szomorúan elmesélte nagy bánatát, hogy országa hiába gazdag, mégis kicsi. Hozománynak a felét mégsem adhatja, de uralkodni sem lehet rajta két királynak. És ha ez még nem lenne elég, Liza királylány lassan eladósorba kerül, és Krisztián királyfinak is pelyhedzik már az álla.

A bölcsek átérezték a király gondját, és megígérték neki, hogy három nap múlva, az esedékes nagygyűlésen megvitatják a kérdést.

A király három nap, három éjjel alig hunyta le a szemét. Mikor letelt a három nap, újra ellátogatott a bölcsekhez, akik így szóltak hozzá:

– Felséges királyunk, arra jutottunk, hogy lányod, Liza királykisasszony kezének elnyerésére, egyben országod területének megduplázására felhívást kellene közzétenned. A szomszédos országok egyike már évtizedek óta lakatlan. Termőföldekben, vizekben bővelkedik, ám egy sárkány vette be magát a környező hegyekbe, és elűzni eddig senkinek sem sikerült. Hirdesd ki, hogy azé lesz lányod és vele fele királyságod, ki a sárkányt legyőzi. A fiadat pedig szintén kihívás elé állítanánk. Keleti szomszédunk, György király is gondokkal küszködik, gőgös lánya kegyét eleddig senki sem nyerte el, pedig a király nemcsak lánya kezét, de fele királyságát is kínálná, ha arra méltó jelölt kerülne a királykisasszony elé.

Az uralkodó hálás volt a bölcsek tanácsáért, bőkezűen megjutalmazta őket, ráadásként több birtokot adományozott nekik.

Amikor aztán Liza királykisasszony eladósorba került, úgy is tett, ahogy a bölcsek javasolták. Kihirdette, hogy azé lészen lánya és fele királysága, aki megszabadítja őket a sárkánytól. Ahogy ezt kidobolták ország-világ előtt, meg is indult a kérők sora. Jöttek is királyfiak, hercegek, bárók, grófok szép sorjában, de amilyen lelkesen érkeztek, olyan leverten távoztak, hiszen a sárkányt legyőzni egyik sem tudta.

Nem messze a kastélytól élt egy szegény gazda a feleségével és a fiával. Néha még kenyérrevalójuk sem akadt, hiába dolgoztak serényen, az adók és a vámok mind elvitték azt a kevéske pénzt, amit összekuporgattak. És ha néha el is jutottak a vásárba, venni aligha tudtak valamit csekélyke árujuk ellenében.

Egy alkalommal úgy hozta a sors, hogy amikor a vásárban jártak, Kristóf, merthogy így hívták a gazda fiát, meghallotta, hogy megfelelő kérő kerestetik a királylány számára.

Először lebeszélte magát azzal, hogy ki is ő, hogy szerencsét próbáljon, hiszen eddig senkinek se sikerült legyőzni a sárkányt, se királyfinak, se hercegnek. Ám hiába győzködte magát az ellenkezőjéről, mégsem volt tovább maradása.

Apja és anyja is próbált a lelkére beszélni, hiába. Kerítettek hát számára egy kis hamuban sült pogácsát, egy vekni sajtot és egy flaska bort a tarisznyájába, majd sűrű könnyek közepette útnak indították egy szem fiukat.

Kristóf meg sem állt a kastélyig, és ott is csak azért, hogy jelentkezzen, hogy ő is szerencsét próbálna. A király, mivel a feltételek között nem szerepelt rangra vonatkozó megkötés, beleegyezett, hogy a legény is szerencsét próbáljon. Nekiindult hát a hegynek, hogy megküzdjön a sárkánnyal.

Ment, mendegélt, amíg el nem érte az erdőt. Ekkor meglátott egy öregembert, aki a város felé botladozott. Megkérdezte tőle, hogy mi járatban, mire az öreg így felelt:

– Édes fiam, téged az ég küldött, ugyanis szörnyű baleset történt, a szekerem az ökrökkel a sárban rekedt, árum felét banditák hordták szét, és már napok óta egy falást sem ettem, hogy mielőbb segítségért siessek a városba.

– Ezen könnyen lehet segíteni – felelte a legény, hiszen dolgos volt ő egész életében, meg persze tarisznyája telve volt elemózsiával, amit még az anyja pakolt. Leültette az öregembert egy kidőlt fa törzsére, bicskájával nagyot kanyarintott a sajtból, majd a pogácsával odakínálta, és a bort is előhúzta. Mikor mindketten jóllaktak, és egy-egy korty borral leöblítették, útra keltek, hogy segítsenek az ökrökön meg a szekéren.

Három nap, három éjjel mentek, mire elértek az öreg szekeréhez, mely valóban el volt akadva a sárban, szerencsétlen jószágokkal együtt. Nem kellett Kristófnak kétszer mondani, nekiveselkedett, és egyenként kimenekítette az ökröket, majd mire a szekéren lévő összes árut hosszú órák múltán lepakolta, kivontatta a szekeret a sárból, aztán újra megpakolta az áruval. Mikor megvoltak, már épp búcsút intett volna az öregembernek, aki még utoljára megszólította.

– Idefigyelj, te legény. Nagy jót tettél velem, hát most engedd, hogy viszonozzam. Tudom, hogy a sárkánnyal készülsz megküzdeni, de azt se földről, se levegőből nem tudod legyőzni, ha nincs a birtokodban a sárkányölők kardja, a láthatatlanná tévő varázssisak, melyet még az alvilág ura hagyott el, valamint egy táltos paripa, mely oly sebesen repít, akár a szél.

– Édes öregapám, nincsen nékem pénzem, hogy ilyen drága fegyvereket vegyek, és főleg nem arra, hogy táltos paripát kerítsek.

– Nem is kell, édes fiam. Mint mondottam, jót tettél velem, és mint a mondás tartja, jó tett helyébe jót várj. Ennek az erdőnek a közepén van egy tisztás, melyre minden éjjel leszállnak az égből a táltosok friss szalmát enni és szomjukat oltani az ott csörgedező patakból. Érj oda éjfél előtt, és a flaskádba víz helyett parazsat tegyél. Mikor a paripák odaérnek, válaszd ki a legöregebbet, a gebét, mely a sort zárja. Ne engedd a patakból inni, hanem etesd meg a forró parázzsal, és meglátod, meghálálja. Sajnos a kard és a sisak hollétét illetően nem szolgálhatok segítséggel, de látogasd meg a nővéremet innen a harmadik kerek erdő aljában, talán ő majd útba igazít. – Azzal az öregember, mint aki jól végezte dolgát, az ökrök közé csapott, és már ott sem volt, eltűnt egy szempillantás alatt.

A legénynek nem volt vesztenivalója, tette, amit az öregember javasolt. Felkereste a tisztást, tüzet rakott, és addig hevítette, amíg a flaskáját meg nem töltötte forró parázzsal, és várt.

Úgy volt minden, ahogy az öregember mondta. Éjfélkor hatalmas horkantások közepette megérkeztek a táltosok, és a legvégén ügetett egy roggyant hátú, horpadt oldalú hamuszürke gebe. Odament hozzá a legény, sebtében a nyakába kanyarintott egy kötelet, úgy vontatta el a pataktól, majd ahogy azt hallotta, megetette izzó parázzsal. Láss csodát, amint a ló az utolsó falatot is lenyelte, megrázkódott, és csudák csudájára már nem az a horpadt oldalú, roggyant hátú szürke gebe állt előtte, hanem egy meseszép, erejében teljes ébenfekete kanca. A táltos meghajolt előtte, és így szólt:

– Kedves gazdám, köszönöm, hogy megszabadítottál a kórtól, mely belülről marcangolt. Mit parancsolsz, merre menjünk tovább?

A legényt sem kellett félteni, a ló hátára pattant, és úgy suttogta a fülébe, hogy menjenek az öregasszony kunyhójához. Még szinte ki sem mondta, már ott is voltak, mert bizony nem akármilyen táltos volt, hanem csodatáltos, méghozzá Tündér Ilona méneséből.

Még alig pirkadt az ég alja, amikor megzörgette a rozoga kunyhó ajtaját, amire egy rekedt öregasszony hangja felelt.

– Ki jár itt, ahol a halál sem jár?

– A nevem Kristóf, kedves öreganyám, és az ön testvérbátyja küldött, hátha útba tudna igazítani. Az alvilág urának elveszített sisakját és a sárkányölők kardját keresem. – Még be sem fejezte a mondandóját, mikor az ajtó kivágódott, és egy vénséges öregasszony állt előtte, kinek orra a földet verte.

– Szerencséd, hogy öreganyádnak szólítottál, különben rögtön felfaltalak volna. Ejh, az a vénhedt öregember még életben van! Hát, ha ő küldött, kerülj beljebb, épp reggelit készítek. Evés közben pedig elmeséled, hogy mi szél hozott téged és a paripádat – mondta, és betessékelte a fiút.

Tett-vett az öregasszony, sebtében szalonnát, kenyeret, paradicsomot kerített az éléskamrából, a tűzhelyből pedig friss parazsat helyezett a táltos elé. Amint jóllaktak, így szólt az öregasszony:

– Jól tette az én együgyű bátyám, hogy hozzám irányított, ugyanis a sisak itt van a kertemben, de hogy pontosan hol, azt sajnos már elfeledtem – vakargatta a fejét az asszony.

– Sebaj, ide a kapával, ásóval, majd én megkeresem – felelt a legény, és neki is veselkedett. Egy nap alatt felásta a kertet, és ha már ott volt, el is veteményezett az öregasszonynak, aki mindezt látva úgy döntött, segít a legénynek, hiszen dolgos ember fia tesz csak ilyet. Így irányt mutatva a kert végében lévő nagy tölgyfára mutatott.

– Édes fiam, látom, nem hiába segített rajtad az én testvérem, hát most én segítek neked, hiszen felástad a kertem, és be is vetetted. Látod ott azt a nagy tölgyfát? Ha annak a tövében ásol, ott megleled, amit keresel. – Úgy is lett.

Mivel estére járt már az idő, az öregasszony marasztalta őket, és jól megvendégelte mindenféle finomsággal a legényt és parázzsal a táltost. Másnap reggel, mikor Kristóf indulni készült, az öreganyó így szólt hozzá.

– Miután jóravaló legény vagy, megérdemled az útbaigazítást a kardhoz. Bár én sosem tartottam különleges darabnak, a bátyám és a nővérem igen. Ha innen keletnek indultok, hétnapi járásra a tenger partján lakik egy kunyhóban a nővérem, ő talán elárulja neked, merre leled a kardot – mondta, és sok szerencsét kívánva útnak eresztette őket.

Bár a táltos gyorsabban repült, mint a gondolat, így is beletelt egy napba, mire elérték a tengerpartot és meglelték a rozoga kunyhót. A legény leszállt a táltosról, és bekopogott az ajtón.

– Jó estét kívánok, kedves öreganyám! Hogy szolgál az egészsége? – kérdezte a hajlott hátú asszonyt, aki a kandalló előtt, a hintaszékében ülve, plédbe bugyolálva még öregebbnek tűnt, mint a testvérei.

– Hát, te ugyan hol jársz itt, ahol a madár sem jár, édes fiam? – kérdezte a legényt.

– A testvére küldött a kerek erdő aljából. A sárkányölő kardot keresem.

– Kereste azt már előtted más is, de mind fűbe harapott. Majd elválik, hogy te méltó vagy-e rá. Kerülj beljebb, szedd tele a tányérod, meg vigyél egy marék parazsat a táltosnak, hadd lakjon jól ő is!

Vacsora után megaludtak. Reggelre kelve az asszony nagy meglepetésére a legény már korán a tengerparton tett-vett, foltozta a hálókat, hogy legyen mivel kifogni a reggelinek valót.

Mire az asszony odatopogott, a legény már a hálót húzta be a csónakba, indult halászni. Nem is telt el sok idő, már a csónakot vontatta a partra, telis-tele hallal, rákkal és polippal. Majd nekilátott a zsákmányt megpucolni és besózni, hogy eltegyék későbbre. A munka végeztével megreggeliztek, majd megkérdezte az öregasszonyt, hova pakolja a többi halat. Amint minden a helyére került, megszólalt az asszony.