AMTAK E-KÖNYVEK

Móricz Zsigmond

A galamb papné

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-80-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Móricz Zsigmond

A GALAMB PAPNÉ

1910

Tartalom

Móricz Zsigmond

A GALAMB PAPNÉ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

1

Pünkösdkor megyeszerte kigyúltak a kettős tüzes nyelvek.

A gáti fiatal pap, az öreg Pap Éliás fia és papságában örököse, Pap Énók házasodik, s eljegyezte malomszegi és zádori Zádor Icát, egy aranykulcsos méltóságos kisasszonyt.

Ahová csak leszállott az eljegyzési kártya, mindenütt fölcsapott ama tüzes nyelvek lángja, s alaposan körülnyalogatta a kihívóan drága papírlapot, a sértően finom metszésű betűket.

Húsvétkor "papnéválasztó-bál" volt Gáton; harmincöt lányvendége volt a fiatal papnak, s ő egy betolakodott idegent választott!

Egyszerre visszaemlékezett mindenki, hogy az a csöpp méltóságos kisasszony milyen kihívóan viselkedett azon a bálon. Mint egy pipeskedő galamb.

De mit keresett ott? A Zádorok ugyan már régen voltak ünnepelt urak e vidéken. A zádori kastélyban zsidó lakik, s egér furkálja a tapétás szobákat. A homlokzaton kőből kifaragott sisakos-kardos vitéz, aki úgy áll a nemesi címerben, mint az ország védője, ma a zsidó kukoricáját őrzi. Hombárnak használják a parkettás szobákat.

Nagyon lemehetett már odafent Pesten is a Zádoroknak, ha egy Zádor-kisasszonynak "parti" már a gáti pap is! Jó az Isten, hogy ezt meg lehetett érni!

És aztán, galambnak is van epéje, lelkem! Sokszor meg fogja bánni még a gáti pap, hogy harmincöt neki született szép lány közül a harminchatodikat választotta, akihez semmi köze.

Ezzel tűzték napirendre a nagy kérdést a mamák. De a lányok gúnyosan elvonták a szájokat, és letörölték a reménység táblájáról a gáti pap nevét.

A lányoknak volt igazuk. A ritka stallum be van töltve, a gáti pap ősz elején meg is tartotta a lakodalmat.

2

Ősz van. A fák sűrűn hullatják a levelet, s ami még ott leng-lóg az ágakon, az mind poros, fakó, csüggedt.

A nap gyenge tűzzel süt, unatkozva; amolyan vértelen vénasszonyok nyara ez, borúra hajló, zsörtölődésre hajlandó, mindennel elégedetlen, mert hiszen nem is lehet kedve semmiben. Semmi sem olyan már, mint volt hajdan, mikor fiatalok voltunk, nyáron, tavasszal...

A fiatal pap semmit sem érez ebből. Ott áll a felesége háta megett az ablakban, s míg kinéz, úgy süt az arcáról a boldogság, az egészség, a megelégedettség, ahogy csak a boldog fiatal férjek arcáról tud az sütni. Látszik, hogy félesztendős házas korára hízásnak indul, s egész életében nem fog a feje fájni.

Ellenben a fiatal asszonyka igen fáradt, kedvetlen, s amint felemelkedik, a szív mélyéről feltörő buborékban adja ki hangulatát.

- Eh!

A következő pillanatban az ura átöleli. Hosszú karjaival át- meg átfonja, mint az óriáskígyó a gidát, s éppen olyan mohón szívja ki a csókjaival szinte a vérét.

Az asszonyka lustán eltűri a csókokat, elereszti magát, s egy mozdulatot se tesz.

A férfi ezt odaadásnak veszi, s hirtelen felforrott indulattal csaknem belefojtja a csókjába a csöpp asszonykát.

Aztán megáll egy percre, hogy megnézze, hogy szemmel is élvezze áldozatát, s hogy annál forróbban essen újra neki.

De az asszonyka e perc alatt kedvetlen, színtelen, vékony, ványadt hangon, csak úgy odavetve a szót, megszólal:

- Még erre jó vagyok. Hogy egy férfi rajtam hűtse a szenvedélyét.

Mint az ostorcsapás, úgy vágja meg a szó a férfit.

- Édes! Cicám! Icám! - mondja.

A következő percben azt hiszi, megértette a tréfát, és egyet kacag, egészséges, göcögő kacajjal.

- Hát persze hogy jó vagy, szívem! De nem hűti ám a szenvedélyt, hanem tüzeli. Holtig tüzeli.

- Hazugság!

- Esküszöm! Majd meglátod, hogy hatvan év múlva is csak ezt mondom!

- Eh. Már megunhatta volna.

A férfiból újra kitör a kacagás, mintha csiklandoznák.

- Egy hetes házas koromban?

A csöpp asszonykának kimered a szeme, kicsucsorodik a szája.

- Már egy hete? - mondja.

Az ura felkapja az ölébe, mint egy gyermeket, s körültáncol vele a szobában.

- Bizony! Egy hete! Ma egy hete! Egész egy hete! Ma ünnepelhetjük az első jubileumot.

Letette az asszonyt a nagy, öblös bőrdíványra, s maga is leült mellé. Az asszony mélázva nézett maga elé.

- Azelőtt minden dátumot tudtam... Ugye már vén asszony vagyok?... Van már sok ránc az arcomon?...

A férj féktelenül felnevet.

- Hát a fogam nem hull még? - s megpróbálja lógatni a pirinyó ujjaival. - Hát a szemem nem nedves? - és megtörli két kis kezefejével. - Hát ha éneklek, visít már úgy a hangom, mint a Zsuzsa nénié? - s hozzá is fog rögtön énekelni, az öreg koldusasszonyt utánozva, miközben komikusan lógatja jobbra-balra a felsőtestét.

Uuu-rambo csássadel,
Szool gáá datbéékééével...

Az ura alig győzi a kacagást. Vígan nevet, úgy sejti, hogy az a csöpp rosszkedv, amelyet megérzett ma a kis feleségén, már egészen elmúlt, s újra kisütött az a gyönyörű tüzű, bájos nap, amely csodás varázzsal s utolérhetetlen édességgel ragyog ki felesége bűbájos kis lelkéből.

Pedig az asszony újra elszomorodik, s rimánkodó hangon sopántja:

- Istenkém, istenkém!... Egy hetes asszony. Egy egész hetes!... Mondja, nem unt még meg?

- Nem drágám, nem, drágaságom. De nem ám!

- Szép magától, Énók. Milyen nemes lelkű maga, Énók! Nagyon nemes lelkű!

- Nem, kedves kisangyalom, nem nemes lelkű, hanem szerelmes!

- Nem, Énók, maga nem szerelmes, maga nemes lelkű! Csak nem tagadja? Rögtön kicsapnák a papságból, ha nem volna az! Ide szent emberek kellenek! És maga az; be is bizonyította: bámulatos erény, hogy egy hét alatt sem unta meg a feleségét, Énók!

A férj nem tudta, mennyi a kötődés, mennyi a kellemetlenkedés.

- Ugyan, babukám - mondta -, hogy lehetne téged megunni?

- Hogy? Nagyon könnyen. Amihez könnyen jut az ember, azt könnyen meg is unja. És maga elég könnyen, sőt nagyon is könnyen jutott hozzám. Egy ilyen méltóságos kisasszonyért tovább is lehetett volna szenvedni. De én idejöttem helyébe, nem fárasztottam semmi emberfeletti feladattal, csak úgy önként pattantam az ölébe. Lepottyantam a fáról, olyan magas fáról, ahová maga fel sem látott. Csak a szájába pottyantam: Tetszik? Tessék bekapni! Biztos vagyok benne, hogy célszerű lett volna egy kicsit megszekírozni az úrfit, mint a többi lányok szokták. Akkor tudom, becsesebb volnék magának, ha megszenvedett volna értem, De látja, erre én el is felejtettem gondolni, mikor ideje lett volna.

- Édes, drága kis édesem - sietett mohón, gyorsan, zagyván áradozni az ura. - Annál becsesebb, százszorta drágább vagy te nekem, hogy nem hideg ésszel játszottál velem, hanem isteni, soha meg nem hálálható őszinteséggel adtad nekem magad!

- Szememre akarja hányni, hogy én kértem meg magát? - mondta éles hangon, összehúzott szemmel, kidagasztott tokácskával az asszonyka.

- Óh, azt már nem, az nem igaz! - kiáltotta lelkesen a férj. Görögtűz volt a lelkességében, s nem igazság.

A felesége egy parányit legörbítette a száját.

- Ugyan hagyja, csak nem akarja úgy mutatni, mintha maga meg mert volna kérni egy méltóságos kisasszonyt.

A férfi hátraszegi a fejét, s félkomolyra veszi már a dolgot.

- Azt nem. De téged megkértelek.

- Meg!...

Az ember nem tudja, mi van ma köztük. A kis asszony lehajtja a fejét és Magdolna-arccal suttogja:

- Énók!

- Tessék, szívem!

- Ugye, nem fog megunni soha?

- Soha!

- Soha?

- Soha, soha! Soha! De te, te nem unsz-e meg engem! Te drága, te kedves, te angyali jó!

A csöpp asszony belenézett az ura szemébe, s valami könnyes fényességet látott abban.

És arra egy pillanat alatt tökéletesen elröppent minden köd a lelkéből, amely ma már titkokkal kísértett, és odavetette magát a keblére, s feltétlenül az ajkára tapasztotta az ajkát.

A férfinak ködök ereszkedtek a szemére, s magához fonta, úgy magához lapította a feleségét, mintha most kapta volna meg.

Egy hosszú perc telt el a hosszú csók alatt, akkor az asszonyka felkiáltott:

- Jaj, de milyen poros annak az asztalnak a lába!

Kibontakozott az ura karja közül. Ez nem értette, mi történt, mit is mondott a felesége, csak nézett, nézett, s a szeme véres ködben úszott.

- Óh, te hülye! - kiáltott az asszonyka, s kétfelől beleragadva az ura hajába, erősen megcibálta azt. - Hát nem tudod, hogy nem élünk meg így, már egyszer dolgozni kell valamit! Rendbe kell szedni ezt a lakást!

S úgy sietett rendbeszedni a lakást, hogy letérdepelt a dívány elé, az ura elébe, s odanyújtotta neki csókra a száját.

3

Délben az ebédnél, mikor a legjobb falaton osztoztak, az asszony odasúgott az urának:

- Soha?

- Mit édes?

- Soha?

- Soha!

De azért nem tudta, mi az a soha! Mind a ketten nevettek.

Délután kinn voltak a kertben. Gólyák röpködtek a levegőben. Útra készülődtek. Az asszonyka utánabámult a madaraknak, s elfogta kezével az úszó ökörnyál végét, amit a mezőről hozott be a szél.

- Soha? - kérdezte mélán az urától.

Ez ránézett, s megértette. Meghatottan szorította meg a gyönyörű gyermekasszony karját, s szerelmesen a fülébe:

- Soha, soha, soha!

Éjszaka felébredt az asszony, s feltépázta az urát. Ez álmosan meresztgette a szemét.

- Gyertyát gyújtsak? - kérdezte.

- Ne! - mondta durcásan az asszony.

- Hát?

- Felelj.

- Mire?

- Felelj.

- De gyöngyöm, ha nem tudom, mire.

- Tudod!

- De...

- De tudod, tudod, tudod!... Csak nem akarod, mert most nem mered ígérni, mert most csönd van: s a jó Isten hallgatja, mit beszélünk!

A férjnek világosság gyúlt az agyában, s felkiáltott:

- Soha! Soha! Soha!

Az asszonyka gügyögve bújt a hóna alá, mint egyik galamb a másiknak, s egy perc múlva aludt. De a férfi soká nem tudott elaludni, élvezte a boldogságot, aki ott aludt az ölében, s aki még éjjel sem hagy békét, éjfélben is tudja éreztetni ezt a nagy boldogságot. Éjfélben is megesketi rá, hogy sose hűl ki a szerelem köztük.

A következő nap újra csendesen telt el. Millió kacagással és milliárdnyi örömmel.

Aztán egy-két borús nap jött.

Az asszony néha azt mondta, hogy rendezni kell a sifonokat, de sohasem jutott odáig, hogy ki is nyissa a szekrény ajtaját.

Néha elhallgattak, s hosszan elültek egy helyben. Egymásra borultak, s úgy tetszett nekik, mintha nem is volna más nesz a világon, csak egymás szívének a dobogása.

A kis asszonyka néha felnézett az urára, bele a szemébe, s szó nélkül megkérdezte a kérdését. Az ura már várta, rögtön eltalálta, s az ajkát rátapasztotta a rózsaszínű kicsi kagylókra, s belesusogta:

- Soha, soha, soha!

Egyszerre csak, úgy délfelé, az asszony egy ilyen súgás után hirtelen elkomorodott. Az ura megütődve vette észre.

- Mi az tubám?

- Eh?

- No, mi az!

- Hagyjon békén, már oly közönyösen mondja, mintha a szél dudálná a fülembe: sss-ssso-sss.

A férj felkacagott.

- Meg tudná tenni, hogy ezer esztendeig ne tegyen egyebet, csak azt súgja a fülembe? De nem így ám, ilyen unalmasan, hanem mindig olyan frissen, mintha először mondaná életében.

A férfi meghökkenve nézett rá, s elgondolkozott azon, amit az asszony mondott.

- Ugye, nem felel?

- Drágaságom!

- Meg? Meg?

- Kis tubám - mondta a férfi, s megilletődve ölelte meg az asszonyát.

- Hagyjon békén.

A csöpp asszony arcán egész komoly harag látszott. Az ura békíteni akarta.

- De csöppem, semmit sem lehet kétszer egyformán mondani.

- Nem is azt akarom, hogy egyformán mondja. Hiszen az a bajom, hogy már százszor tudja egyforma unalmasan mondani.

Az ember nevetett.

- Mondja olyan frissen, olyan meglepetve, olyan szerelmesen, mint mikor először mondta.

- Én édesem, már úgy nem mondhatom, ha nem akarok színészkedni; már csak meggyőződéssel mondhatom. Csak úgy mondhatom, ahogy érzem.

- Mondja azt maga meggyőződés nélkül is, ha úgy mondja, ahogy érzi.

- Hát azt akarod, hogy inkább hazudjam?

- Azt hát.

- Na!

- Hát nekem nem mindegy, ha meggyőződésből mondja, hogy szeret, vagy ha úgy hazudja, de úgy, hogy én nekem el sem lehet képzelni, hogy nem meggyőződésből mondja?

- Ó, te drága kis szofista.

Az asszony elkeseredve nézett maga elé.

Az ura hiába csókolta le a szemét, az arcát, a száját, nem is érezte, nem törődött vele.

- De babikám, hát mit tegyek, hogy meg legyél elégedve?

Az asszony egy pillanatra felelevenedett.

- Nem unsz meg soha? - kérdezte kémlelő tekintettel.

- Soha! - kiáltotta az ura, s valóban olyan meglepetés és öröm volt a szavában, mint először.

- Így, így! - kiáltotta az asszonyka. - Így! Még egyszer, még egyszer!

- Soha! - szólt az ura egyszerűbben, de ahogy az asszonyka arcára nézett, s látta a hangjától egy pillanat alatt rideggé, hűvössé lett arcocskát, ijedten kiáltott fel újra: Soha!

Az asszony szomorúan elmosolyodott. Legyintett parányi kis kezével.

- A szerelmet nem lehet erőltetni.

A férfi érezte, hogy valami olyan feladat előtt áll, amely hasonlít ahhoz, mikor a mesében egy véka kását kell kiszemelni a hamuból a legénynek reggelre, de úgy, hogy egy szem se legyen hamvas, és egy szem se vesszen el... Vagy ez tán még nagyobb? Az időt megállítani! Az érzést megörökíteni! Bizony! Ez az élet boldogsága.

Csak nézi hát az asszonyka arcát, s látja, hogy odabent gondok, gondolatok folynak, s nem tudja eltalálni, mi lehet az.

- Istenem, mit várhatok a jövőtől! - mondja a kicsi asszony - már most sem tud hazudni a kedvemért, pedig még nem volna szabad, hogy megunjon. Mi lesz velem, ha igazán öreg asszony leszek. Akkor már irgalomból sem kapok jó szót tőle.

- De édes angyalom, a szívnek nemcsak egy hangja van, hanem ezer meg ezer! Elcsendül az egyik, s a másik hallatszik utána, éppen olyan szép, éppen olyan tiszta.

- Fals! Mind fals! - kiáltott az asszony.

- Mondom neked, úgy szeretlek, hogy azt nem is lehet szóval kimondani. Hogy mondjak egy kérdésre, ami százszor egyformán hangzik, százszor más feleletet!

- Nem másat, mindig egyet, a legelsőt! Ha én tudom mindig úgy kérdezni, ahogy legelőször, maga miért nem tud mindig úgy felelni, mint legelőször?

A férfi sóhajtott.

- Mert én férfi vagyok. Szeretlek úgy, hogy azt neked meg kell érezni.

- Bezzeg ezt tudja érzéssel mondani és meggyőződéssel, de amit én kérdek, arra nem tud úgy felelni!

Ezzel a konoksággal szemben már nem volt tovább szava a papnak. Elhallgatott, s azzal vigasztalta magát, hogy gyerekkel nem lehet vitatkozni.

Az asszonyka felemelte a fejét, mert ezalatt az egész beszélgetés alatt a díványon feküdt, az ura ölében tartva a fejét.

- Mondja. Hát igazán meg van maga győződve arról, hogy szeret?

- Igazán.

- Arról is, hogy sohasem fog megunni?

- Arról is.

- Akkor sem, ha kellemetlen leszek?

- Tessék?

- Ugye, ugye, már megijedt, mert már nem meri tovább állítani! Már oda van a híres férfikitartás. Jaj de könnyű is addig szeretni az asszonyt, amíg lehet! De azután mi lesz? Akkor szeretni fog-e, mikor nem adok rá okot?... Volt nekem eszem, amikor tudni akartam, szeret-e? Nem vagyok én szajkó, hogy egy szót ezerszer elmondjak ész nélkül! De nekem olyan férj kell, aki még szajkó is tudjon lenni a kedvemért. Nem ismer maga engem!... Tudja meg, én rútul becsaptam! Mert én igen szeszélyes vagyok, kötekedő, elkényeztetett! Tudja, hogy én soha senkivel nem voltam jóba? Sose tettem szívességet senkinek? Csak magához voltam jó? Magához is csak érdekből?...

A kis asszonykán veszedelmes vallomástevő hangulat vett erőt. Az ura egy percig sem vette komolyan amit beszélt, úgy nézte, mint valami új, soha eddig nem látott tűzijátékot.

- Magához is csak azért voltam jó - folytatta az asszonyka -, hogy elvétessem magamat! Gondoltam, majd szabad lesz komiszkodni, ha asszony leszek... Ugye meg fog unni, ha megváltozom, s az édes kis cukorbabából rút, pörlekedő sátán lesz?

- Nem, babukám, sohasem foglak megunni, mert te mindig a legédesebb és legbájosabb kis asszonyka leszel, aki csak élt valaha ezen a világon.

Az asszonyka egy pillanatig habozott.

- Énók!

- Tessék, édes kis gyönyörűm.

- Én érzem, hogy démonnak születtem.

A férfi felkacagott, de nem az előbbi tiszta kacagással, szinte erőltetve, mintha rá akarná magára kényszeríteni, hogy nincs semmi ennek a kijelentésnek a háta mögött. Az asszony finom érzése felfogta a pillanatnyi bizonytalanságot, ami a hangjában volt, s összehúzva szemét, komolyan neheztelve kezdte.

- Lássa Énók, én nagyon rossz vagyok. Mit gondol, ha jó volnék, ideadtak volna magához?

Jól látta az ura arcán a megütődést.

- Örültek, hogy megszabadultak tőlem! Magával persze ki törődött, hogy érdemtelenül kap ilyen keresztet a nyakába? Lássa, én világéletemben mindenkinek kellemetlen voltam. A jó Jolánt, a komornát, pofoztam, apával truccoltam, mamával veszekedtem, a fiúkkal tépázkodtam, a nénivel versengtem. Annyi jóság nem volt bennem soha, mint egy macskában.

- Ugyan, babukám! - szólt az ura.

- Óh, mióta magával megismerkedtem, azóta rám se lehetett ismerni! Azóta kétszínűsködtem! Magából rögtön kinéztem, hogy ez lesz az a jó bolond, aki elvesz engem, s aki mindent eltűr nekem.

- Ebben igazad van, bibikém!

- A többiben is! - mondta az asszony, s összehúzott pillái alól leskelt az urára. - Nagyon ravasz voltam én, tudtam, mit csinálok! Jól vigyáztam, hogy előre meg ne sejtsen valamit. Mert ha otthagy, akkor igazán vénlánnyá száradok, én pedig férjhez akartam menni valami puha emberhez, aki olyan legyen a kezem közt, mint az írós tészta.

- Csinálj belőlem mindent, babám.

- Fogok is! Mert érzem, hogy már kerülget a régi természetem. Ugye édes, nem fog megunni, ha pokollá teszem az életét?

- Nem, nem.

- Nagyon gyengén ellenkezik! Majd meglátom, mit csinál, ha a főkötő szabadalma alatt ki-kirúgok a hámból?

- Miféle zöldségeket beszélsz itt összevissza! - szólt végre egy kis keménységgel az ura. Kezdte sokallni a nagy őszinteséget. Tudta ugyan, hogy badarság az egész, de azért nem örült neki. Hiszen nincsen olyan férfi, aki a legkipróbáltabb jellemű asszonyról is fel ne tegyen akármilyen őrültséget. Nem jó a tűzzel játszani.

- Zöldségeket? Én? - kérdezte az asszony. - Még nem is mondtam el a javát.

- Édes szívem - szólt méltósággal a pap -, én ismerlek téged; tudom, hogy megbízhatom benned, és nyugodt lélekkel bízom rád...

- Csak ne siessen, csak várjon. Hadd mondjam el a magamét. Magának arról sejtelme sincs, milyen vagyok én. Azt hiszi, egy hét alatt ki lehet ismerni egy asszonyt? Nem olyan egyszerű lélek egy úrinő lelke, mint egy parasztlányé. Azt ismerheti. Azt elhiszem, hogy akár egy látásra megismeri, melyik milyen. De hogy engem ismerne? Azt nem hiszem! Tudja rólam, milyen szerelmes természetű vagyok? Akkor sem fog megunni, ha a legelső fiatalemberrel rögtön flörtölni fogok?

- Elég! Egy szó se legyen több! Gyerek vagy, és magad se tudod, mit beszélsz!... Édes, angyalom! Mindenségem! Üdvösségem! - tette hozzá mélységes meghatottsággal - nyugodtan bízom rád emberi és papi becsületemet!

Hosszú csönd lett. Kellemetlen csönd. Az asszonyka hátradűlt a díványon, és duzzogva nézett maga elé. A férfi elfogódva várt valami mozzanatot, ami elvenné a fura beszélgetés élét. De az asszony nem szólott, az arcán közönséges, gyerekes durcásság volt. A férfi pár perc múlva szinte félve s békéltető gyöngédséggel nyúlt az asszonyka derekához, hogy megölelje. De az idegesen taszította el magától.

- Ej, hagyjon békén. Már most is haragszik, s nem szégyell rám ordítani, mikor még csak szóval hallotta, hogy van valami hibám. No, képzelem, mi lesz, ha be is bizonyítom, hogy van...

- De édes...

- Istenem, istenem, de elhamarkodott dolog is volt ez a házasság. De szerencsétlen sorsra jutott teremtése vagyok én az Istennek. Ilyen emberhez mentem, aki annyit sem tűr el a feleségének, ha bevallja, hogy nem szent...

- De édes, csak nem akarsz azért búsulni, mert nem szabad vétkezni?

- Én azon búsulok, hogy olyan emberhez mentem, aki nem szeret.

- Ki mondta, hogy nem szeretlek?

- Ha szeretne, akkor azt is megbocsátaná, ha véletlenül vétkeznék ellene! Micsoda szerelem az olyan, ami nem tűr el semmit? Aki szeret, megbocsát.

- Jó, jó, hisz én megbocsátom, amit lehet. De babukám, te nem tudod, hogy olyan vétek is van, amit nem lehet megbocsátani.

- Olyan nincs. Egy igazi szerelmes férj mindent, mindent meg tud bocsátani a feleségének.

- No, no, nem volt még olyan férj!

Az asszony lesújtó pillantást vet rá.

- És én magát minden regényhősnek fölibe helyeztem!... Orlay Sándor is megbocsátotta a feleségének, hogy egy éjet a más karjaiban töltött.

- Ki az az Orlay Sándor? - kérdezte megdöbbenve a pap. A hátán végigfutott a hideg, s kitágult szemmel bámult a feleségére.

- A Simon Zsuzsa férje.

- Micsoda Simon Zsuzsa?

Az asszony kinézett az ablakon. Egy perc múlva azt mondta:

- Ezzel az úrral nem érdemes szóba állni. Még regényt sem olvas!

- Ah, a regényben!

- Ott. Pedig az csak nagyobb bűn volt, hisz nem is asszony fővel tette, hanem még lánykorában.

A férfi sajátságosan elmosolyodott.

- Hm. Nagyobb bűn?

- No, csak nagyobb szégyen tán egy lánynak bemászni egy ablakon, mint egy asszonynak?