Sabrina Jeffries

Az agglegény

Sabrina Jeffries

Az agglegény

Hercegi kör 2.

A mű eredeti címe

The Bacherol

Copyright © 2020 by Sabrina Jeffries, LLC

Published by Arrangement with KENSINGTON PUBLISHING CORP.,

NEW YORK, USA and ANDREW NURNBERG LTD–BUDAPEST

All rights reserved.

Hungarian translation © Bakos Katinka

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

BAKOS KATINKA

Szerkesztette

FOGARASY JUDIT

ISSN 1586-6777

ISBN 978 963 452 627 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A Starbucksnak, ami nélkül e történet lehet,

talán sosem születik meg

London Society Times
AZ ARMITAGE IKREK HERCEGNÉJE
MEGHÓDÍTJA LONDONT

Kedves olvasóink, ismét felfedek önöknek egy finom kis pletykát, amely bizonyára örömükre szolgál. Lehet, hogy valaki arra számít, hogy Armitage hercegnéje kivárja a szükséges egy évet, mielőtt lányát, Lady Gwyn Drake-et bemutatná az udvarban, de az özvegy hercegné most sem tartja tiszteletben a társasági illemszabályokat. A lánya még ebben a szezonban debütálni fog. A pletyka biztosan szárnyra kap, és az ifjú hölgy minden kétséget kizáróan okot is fog erre adni, hiszen Lady Gwyn nem tudja megállni, hogy szórakoztató lényét meg ne csillogtassa. Szerencsére az anyja, a mindössze hat hónapja özvegy asszony van annyira bölcs, hogy legalább néhányat betart az illendőség szabályaiból, tudomásom szerint például nem fog társasági eseményeken részt venni a lányával. Helyette Lady Gwynt a hercegné közeli barátnője, Lady Hornsby fogja az udvarban támogatni, aki a beszámolók szerint ragyogó erényű nő.

Semmi kétség, hogy Lady Gwyn harmincéves kora az oka az anyja sietségének, hogy végigvezesse őt a házasulandók előtt, mint valami nemes lovat a derbin, habár a pletyka szerint az örökös ennél sokkalta vonzóbb. Önök is hallhatták, hogy ő is éppolyan szellemes, mint ikertestvére, Thornstock hercege. Valószínűleg csak néhány úriember riad vissza az életkorától, amikor ilyen szép summa lehet a jutalma.

További izgatottságra ad okot, hogy Lady Gwyn féltestvérének, Greycourt hercegének feleségét szintén ebben a szezonban mutatják be az udvarban. Mindenki kíváncsi volt, miféle nő választhat férjéül egy ilyen dölyfös embert. Ugyanakkor alig várjuk Lady Gwyn kicsapongó ikerfivérének a megjelenését is. London báltermei egyszerűen nyüzsögni fognak a hercegné családtagjaitól, beleértve két szabad herceget is – ha egynek számítjuk a legújabb Armitage herceget, Sheridan Wolfe-ot is. A fiatal hölgyek – jó értelemben véve – meg fognak őrülni, hogy egyiküket behálózzák. Ez a szezon rendkívül érdekesnek ígérkezik.

Első fejezet
1809. április
Lincolnshire, Armitage Hall

Lady Gwyn Drake úgy járkált fel-alá a díszes hídon, akár egy ketrecbe zárt tigris. Mit jelent az, ha valakinek a zsarolója késik? Bizonyára semmi jót nem ígér az előtte álló tárgyalással kapcsolatban.

Lehetséges, hogy rossz helyen van.

Elővette a férfi üzenetét a zsebéből, és újból elolvasta:

Lady Gwyn részére

Holnap délután négy órára hozzon nekem ötven fontot a hallgatásomért cserébe az Armitage-birtokra, közel a folyót átívelő hídhoz. Ellenkező esetben olyan titkokat fogok elárulni önről és rólam, ami tönkreteszi a jó hírnevét. Tudja, hogy képes vagyok rá.

L. Malet százados

Nem volt rossz helyen ezek szerint. A birtokon ez volt az egyetlen híd. Vajon tisztában van vele, hogy a ház lakója, a birtok jóképű vadásza, Joshua Wolfe őrnagy a közelben van? Vagy pusztán nem érdekli ez a tény?

Elfintorodott. Mikor tíz évvel ezelőtt utoljára látta „L.” Maletet, a férfi még csak egy zászlós volt a hadseregben, ő pedig mindössze húszéves volt. De ha arra számít, hogy ugyanazzal az ártatlan tekintetű, bolond lánnyal találkozik, akkor meg fog lepődni.

Összegyűrte a papírt, és a folyóba dobta. Ezután a kezét a kézmelegítőjébe csúsztatta, hogy megfogja a pisztolyt, amelyet ikertestvére, Thorn szekrényéből csent el, akit Thornstock hercegeként is ismernek. Bár a fegyver nem volt megtöltve – fogalma sem volt, hogy kell lőni vele, még kevésbé, hogy hogyan kell megtölteni – , az ujjai alatt pihenő faragott elefántcsont pisztoly mégis megnyugtató érzéssel töltötte el. Elég meggyőző látványt nyújtott ahhoz, hogy visszatartson egy olyan gyáva alakot, mint Lionel Malet.

Épp időben hallotta meg a kerékcsikorgást a kavicson, hogy lássa leszállni őt a hintóról. Valószínűleg pénzzel tartozott a kocsiért valakinek, de ez nem látszott rajta, miközben lefelé ballagott a dombról a híd irányába, fütyülve a világra.

Nehéz elhinni, hogy néhány évvel ezelőtt mindent kockára tett ezért a kék szempárért, önelégült mosolyért és hollófekete hajért. Lionel akkoriban még egy egyszerű zászlósuniformisban is hihetetlenül megnyerő volt egy olyan nő számára, akit kizárólag a mostohaapja korosodó barátai vettek körül – vagy élcelődő testvére és féltestvérei.

Ám ma hiába készült úgy, hogy úri öltözékében még lehengerlőbb legyen, nem mozgatott meg benne semmit. Hogy nem látta akkor az igazságot, hogy a férfi mézesmázos és ravasz volt, olyan ember, aki bekúszik egy naiv nő életébe, hogy aztán egyetlen harapással megmérgezze őt és a jövőjét? Ha észrevette volna...

Nem számított. Már ismerte az igazi jellemét. Ahogy a férfi teljes magabiztossággal közeledett felé, Lady Gwyn elővette Thorn pisztolyát, és rászegezte.

– Túl közel jön, uram.

Mire ő kinevette. A fenébe is!

– Tényleg le akar engem lőni, igaz?

– Ha muszáj.

– De nem fog – mondta, és hetykén felszegte a fejét. – Mindössze ki kell fizetnie a díjamat. Ötven font méltányos összeg a hallgatásomért, nem gondolja?

A nő keze remegett. Remélte, hogy a férfi nem látja.

– Meglep, hogy csak ennyit kér, figyelembe véve, hogy mit nyert volna azzal, ha feleségül vesz.

– Még érdekli ez az eshetőség? – Dühös pillantására a férfi csak vállat vont. – Sejtettem. Milyen kár. Egy házasság mindkettőnknek jól jönne.

– Biztos vagyok benne, hogy az ön pénzügyi helyzetén segítene, de vajon én mégis mit nyernék vele? – kérdezte hidegen.

Szemtelenül bámulva végigmérte a nőt.

– Egyáltalán nem olyan fiatal már, mint húszévesen volt. Nem kell hozzá sok idő, hogy vénlányként tekintsenek magára, akkor pedig senki sem fogja elvenni.

– Helyes. Ez számomra tökéletesen megfelel. – Furcsamód ez volt az igazság. – Attól tartok, maga vette el a kedvemet a férfiaktól, uram. – Ez szintén igaz volt. Legalábbis részben. – Egyébként sem vagyok már az a csitri, aki újból a mesterkedésének az áldozata lenne.

– Akkor miért van szüksége a fegyverre?

– Az öcsém féltett, hogy elrabolhat, ahogyan Kitty Nickmannel is megpróbálta Christmastide-nál, ugyanezen a birtokon.

Az elbukott tervének említése, úgy tűnt, kihozza a sodrából a férfit.

– Erre is gondoltam. De ismerem Thornstockot. Ha elrabolnám, kitagadná magát, és akkor mindketten szegények lennénk. Mint amivel sok évvel ezelőtt fenyegetőzött is.

Ennek az árulásnak az emléke hidegen összeszorította Lady Gwyn mellkasát; elég erős emlék volt, hogy feldühítse, és fájdalmat okozzon neki.

– Próbált megvédeni engem, ahogyan minden jó testvér tenné. – Mégis, fájt neki, hogy az ikertestvére olyan jól kiismerte Lionelt, miközben ő, vele ellentétben, óvatlan volt. – Zsarolási kísérletéből ítélve pedig ez bölcs dolog volt tőle.

– Ez nem csak egy kísérlet – mondta a férfi, és előrelépett egyet. – Meg akarom kapni a pénzem.

Lady Gwyn továbbra is rászegezte a fegyvert.

– Nincs nálam.

Erre ő keresztbe fonta a karját a mellkasán.

– Feltételezem, akkor szét kell kürtölnöm a világnak a múltunkat, és az öccsével fogom kezdeni.

A gondolatra, hogy Thorn – vagy egyáltalán bárki – megtudhatja az igazságot, beteges félelem kerítette hatalmába.

– Ígérem, megszerzem önnek a pénzt, amint a család Londonba megy a szezonra. Addig mindössze néhány nap van. Annyit biztosan tud még várni.

– Ó, és miért is kellene várnom?

– Mert ha kérek Thorntól ötven fontot a városban, nem fog meglepődni rajta, azt fogja gondolni, hogy biztosan ékszerekre vagy ruhára költöm. Itt vidéken mire költhetném? Egyértelműen gyanúsnak találná a kérésemet, és követelné a választ, hogy mire kell nekem. Nem tudnék hihető indokkal előállni. Ha pedig az igazat mondanám neki, valószínűleg megölné önt.

Lionel elnevette magát.

– Úgy érti, nem mondta el a barom öccsének, hogy mit tettünk?

– Természetesen nem. És tudom, hogy ön sem tette. Mert ha megtette volna, nem lenne itt, hogy zsarolni próbáljon engem. Thorn már évekkel ezelőtt megölte volna.

– Igaz. – Kegyetlenül jóképű arca elkomorodott, hideg fény ragyogott a szemében. Ez volt az a Lionel Malet, akit ismert és utált. – Szerencsére – folytatta – manapság már felkészültebb vagyok, hogy felvegyem a harcot a testvérével. Nem volt hiába a kiképzésem. Thornstock pedig a kora előrehaladtával kétségtelenül elpuhult.

– Ha ezt hiszi, akkor mostanában nem volt vele túl sok összetűzése.

– Bárhogy is – mondta hárítva a nő megjegyzését –, nem áll szándékomban várni a pénzemre. Ha nem tud fizetni ma, valamit el kell vennem biztosíték gyanánt.

A nő felé indult, és bár Lady Gwyn gyorsan hátrált, mielőtt messzire juthatott volna, már utol is érte. Csak mikor már ellopta tőle a pisztolyt, jött rá, hogy nem őt akarta elkapni.

– Azt nem veheti el! – kiáltott elszorult szívvel. – Az Thorné! Nem az enyém, hogy odaadjam! – Egy készlet része volt, amelyet Thorn nemrég vásárolt, és mérhetetlenül kedves volt számára. A testvére sosem bocsátja meg neki, ha hagyja, hogy elvegyék tőle.

– Nem érdekel. – Lionel megvizsgálta a pisztolyt, és felhorkantott, amikor észrevette, hogy nincs megtöltve. – Londonban kapok majd érte néhány pennyt, míg a pénzem többi részére várok. – Becsúsztatta a fegyvert a kabátja zsebébe. – Ó, és a hallgatásom ára felment valamelyest! Most már száz font.

Amikor a férfi megfordult, hogy elsétáljon, a nő megragadta a karját, próbálva megakadályozni, hogy elszökjön Thorn fegyverével.

– Megszerzem az átkozott pénzét, de a pisztolyt nem viheti el!

Sikerült félig kivennie a fegyvert a zsebéből, ám a férfi megfogta a felkarját, és megrázta.

– Csak hogy tisztázzuk. Mindent megkaphatok öntől, amit csak akarok. Szóval ha azt akarja, hogy tartsam a szám...

Lövés dördült a fejük felett. Elképedve néztek a hang irányába, a nő háta mögé, oda, ahol a régi ház állt.

Lady Gwyn bérlője, Wolfe őrnagy valamit a saját puskacsövébe tett, majd Lionel szívére célzott. Őszintén szólva, még sosem volt ilyen boldog egész életében, hogy láthatja a mogorva egykori katonát.

– Lépjen el a méltóságos hölgytől! – kiáltotta Wolfe őrnagy, és a híd felé indult, a fegyverét Lionelnek szegezve, miközben a folyópart rögös felszínén manőverezett a sétapálcájával.

Lionel gúnyosan így szólt:

– Vagy mi lesz? Egy egyszerű vadász nem merne rálőni egy vicomte fiára.

Gwyn összevonta a szemöldökét.

– Honnan tudja, hogy vadász? Ja, igen. – Elfelejtette, hogy Wolfe őrnagy segített meghiúsítani Lionel karácsonyi emberrablását. Nem mintha lenne jelentősége. – Az őrnagy egy herceg unokája, és mindemellett mesterlövész. Nemcsak hogy önre merne lőni, de el sem vétené.

Wolfe őrnagy rápillantott. Bár a nő nem tudta elképzelni, miért, az őrnagy meglepettnek tűnt a megjegyzésétől. Flörtölt már eleget vele, hogy világossá tegye számára, mit gondol róla. Másfelől viszont, egy goromba válasz után felhagyott ezzel a tevékenységével. Egy férfi sem járathatja a bolondját vele. Lionelnek hagyta ezt, és katasztrofális vége lett.

Az őrnagy Lionelre célzott.

– Ön az én földemen áll, és annak a családnak egy tagját próbálja megtámadni, akiknek én dolgozom. Szóval jobban teszi, ha elengedi a hölgyet, vagy esküszöm, meg fogja bánni. A megyében egy bíró sem fog elítélni azért, ha lelövök a saját birtokomon egy felfegyverzett férfit.

Lionel összerezzent.

– Nem vagyok felfegyverezve. – Amikor Wolfe őrnagy Lionel kabátzsebe felé biccentett, ahonnan még mindig kilógott Thorn elefántcsont markolatú pisztolya, Lionel elsápadt. – A fegyver nincs megtöltve – mondta, de volt annyi esze, hogy elengedje a nőt.

– Arról nem beszélve, hogy a fegyver nem az öné. – Gwyn pillantása találkozott Wolfe őrnagyéval. –Thorn tulajdona. Malet százados elvette tőlem.

Wolfe őrnagy sötét pillantást vetett rá.

– És mit szándékozott tenni ön egy töltetlen fegyverrel?

– Azzal ne törődjön! Csak szeretném visszakapni.

Wolfe őrnagy a lőfegyverével intett Lionelnek.

– Hallotta a hölgyet. Adja oda neki!

Lionel szeme összeszűkült, Gwyn szíve pedig majd megállt. Mi van, ha úgy dönt, hogy felfedi a titkát Wolfe őrnagy előtt? Kitelik tőle, hogy így álljon rajta bosszút a sérelméért. Ebbe a megaláztatásba pedig belehalna, ami jelent valamit, hiszen mostanában nagyon kevés dolog volt számára megalázó.

Közelebb húzódott Lionelhez.

– Adja át nekem! – Majd halkabban, suttogva folytatta: – Ígérem, megkapja a pénzét, amint Londonba érek. De ha egy szót is szól neki a közös múltunkról, akkor semmit sem kap.

Lionel Wolfe őrnagy fegyveréről a nő hamuszürke arcára pillantott.

– Szaván fogom – mormolta, majd odaadta neki Thorn pisztolyát, és visszahátrált a híd végébe, az ösvényre, amely a várakozó hintójához vezetett.

Wolfe őrnagy, aki feszülten figyelte a szóváltásukat, szerencsére nem kérdezett semmit arról, hogy mit beszéltek. A nő meglehetősen biztos volt benne, hogy az őrnagy nem hallotta őket a lent robajló folyó hangjától, mégis reszketett annak tudatától, milyen kevésen múlt, hogy megúszta. És ez addig folytatódik, amíg Lionel a közelben lesz.

– Azt kívánom, bár megölte volna – motyogta, amint Wolfe őrnagy közelebb jött hozzá, miközben rajta tartotta a szemét a távozó Lionelen.

Amint Lionel felmászott a hintójára, és elhajtott, Wolfe őrnagy feszült figyelme oldódott. Ezután eltette nagy és furcsa kinézetű fegyverét durva kabátjának széles zsebébe, amelyet Gwyn mindig rajta látott, amikor a birtokon dolgozott.

– Visszakísérem önt az előcsarnokba. – Mielőtt tiltakozhatott volna, a férfi hozzátette: – Csak arra az esetre, ha Malet a közelben ólálkodna annak reményében, hogy újra próbálkozhat.

Ó! Ez kétségtelenül jó érv volt.

– Köszönöm, hogy a segítségemre sietett.

Wolfe bólintott, hallgatagon, mint mindig, és intett neki, hogy menjen előre. Átkeltek a hídon, és egy ideig csendben haladtak felfelé a dombon, miközben a nő néhány lépésenként lopott pillantásokat vetett megmentőjére. Egek, milyen jóképű férfi volt! Ugyan hosszú fekete haját ódivatúan egyszerű bőrzsinórral fogta varkocsba, de ennek ellenére jóképű volt.

Néhányak szerint az állkapcsa túlzottan előreugró, míg az ajkai túl vékonyak ahhoz, hogy vonzó legyen, ami igaz is lehet. Számára valamiért ez a kombináció mégis magával ragadó volt. A szeme színe volt az, ami minden más férfitól megkülönböztette, akikkel Gwyn valaha is találkozott, még Heywoodtól is, akinek szintén barna szeme volt. Az őrnagyé aranyló, sötét mézszín volt, olyan különleges, hogy egész nap tudta volna bámulni.

Nem mintha sok lehetősége nyílt volna erre. Mikor az őrnagy testvére, Bea még a birtokon élt, Gwyn gyakrabban látta őt, de amint Bea férjhez ment, úgy tűnt, a férfi feltett szándéka lett, hogy senkivel se kerüljön kapcsolatba, aki Armitage Hallban lakik.

Ez persze nem tartotta vissza a szolgálókat a róla való pletykálástól – arról, hogy hogyan nézett, mit mondott, mit csinált. Egyikük még azt is kijelentette, hogy gondolkodás nélkül hozzámenne feleségül, sánta láb ide vagy oda. Mégis úgy tűnt, hogy a férfinak fogalma sincs arról, milyen vonzerővel bír a női nem számára, különben már biztosan megházasodott volna. A testvére szerint már harmincegy éves volt.

– Mit akart Malet? – kérdezte meg végül Wolfe őrnagy.

Gwyn örült, hogy van már egy elfogadható válasza a férfi kérdésére.

– Azt akarta, hogy vele menjek. Ezért vettem elő a pisztolyt.

Wolfe őrnagy fürkészőn nézte őt.

– Mióta hord magánál fegyvert az Armitage-birtokon?

– Azóta, hogy Mr. Malet azt mondta Heywoodnak, hogy engem akar elrabolni bosszúból valamiért, amit Heywood és a barátja külföldön tett – csattant fel a nő.

– Malet azt a fenyegetést négy hónappal ezelőtt tette – mutatott rá az őrnagy. – Különös lenne, ha mostanáig várt volna vele, hogy megkísérelje.

– Lehet, hogy megvárta, míg az őrség nem figyel – felelte szárazon Gwyn. – Vagy talán olyan örökösnek próbált udvarolni, aki nem ismeri az összes gonosz szándékát, és nem bizonyul talpraesettnek, így visszatért a régi módszereihez.

– És ön csak éppen arra barangolt a birtokon az öccse töltetlen fegyverével, amikor Malet jött, hogy elrabolja magát.

Gwyn tökéletesen tisztában volt vele, hogy Wolfe őrnagy nem annyira hiszékeny, hogy ezt elhiggye. Ekkor támadt egy ötlete.

– Thorn hallott róla, hogy Mr. Malet Sanforth körül szaglászik, ezért figyelmeztetett, hogy tartsam nyitva a szemem.

– A testvére jelenleg itt tartózkodik a Hallban?

– Igen. És ő adta nekem a pisztolyát önvédelem gyanánt.

– Egy értékes, töltetlen fegyvert, és még azt sem tanította meg, hogyan kell megtölteni, vagy lőni vele? Ez hanyagságnak tűnik, és az ikertestvére sosem mutatta a nemtörődömség jelét.

– Meglepődne, ha tudná – suttogta Gwyn. Wolfe őrnagy és az ő katonai gondolkodása! Nem haladt jól a dolog.

– Ráadásul ön és Malet mintha jól ismernék egymást, ahhoz legalábbis elég jól, hogy bizalmasan beszéljenek egymással.

– Bizalmasan! Ne legyen abszurd. Bármit is vélt látni, nem az, amit feltételez.

– Hm. Ha ön mondja... – Wolfe őrnagy meglepően jó tempóban haladt az ösvény mentén, az erdőn keresztül a sérült lábához képest. – Egyébként miért van itt a testvére? Nincsen saját birtoka, amit igazgathat?

– Természetesen van, de úgy döntött, hogy elkísér engem és anyámat Londonba a szezonra. Bemutatnak az udvarban, és megtörténik a bevezetésem a társaságba, tudja.

– Tisztában vagyok vele – mondta feszülten. Mit akart ez jelenteni? Ó, valószínűleg Beára, a testvérére gondol, és arra, hogy ő is be fog mutatkozni, de mint Grey újdonsült felesége, Greycourt hercegnéje. – Szerencsére – folytatta – a mai incidens ráébreszti majd Thornstockot, hogy jobban kell figyelnie önre és a kérőire Londonban.

Az állítás olyannyira tipikusan férfias és arrogáns volt, hogy fel tudott volna robbanni ettől az elbizakodottságtól, ám a férfi szavainak súlyosabb következményei megütötték fülét.

– Ezt bizonyára nem akarja elmondani Thornnak.

Wolfe őrnagy felvonta a szemöldökét.

– Még szép, hogy el akarom mondani. Tudnia kell róla, hogy megtehesse a kellő intézkedéseket, hogy mindenhová elkísérhesse.

Gwyn a férfi elé lépett, hogy elállja az útját.

– De ezt nem teheti! Nem akarom, hogy Thorn a személyes ügyeimbe ártsa magát! Épp eleget kaptam belőle, amíg felnőttem vele Berlinben.

Az erdő sötétjében az őrnagy szeme olyan barna volt, akár a tölgy színe, és éppoly kemény is.

– Nem várhatja tőlem, hogy erről hallgassak.

– Miért nem? Nem az ön dolga. Felnőtt nő vagyok. Tudom kezelni a Mr. Malet-féléket egy jó társaságban, ahol sosem leszek egyedül.

– Sosem? Még az Armitage-házban sem? Vagy ha kimegy az erkélyre egy bálon, hogy friss levegőt szívjon? Vagy...

– Mindenhol óvatos leszek, biztosíthatom. És különben is, közel sem lesz annyi lehetősége, hogy egy emberrablást véghez vigyen anélkül, hogy felhívná magára a figyelmet.

És akkor még kevesebb lenne, ha az őrnagy beszélne Thornnak Lionelről, mert akkor az ikertestvére a sarkában lenne, bárhová is menne. Akkor pedig nem tudna kettesben találkozni Lionellel, hogy átadja neki a pénzét.

A zsarolásról sem beszélhet Thornnak. Vagy rögtön megölné Lionelt, és börtönben végezné, vagy párbajra hívná, és szintén börtönbe kerülne. Nem, Thorn sosem tudhatja meg, mit tett Lionel.

– Kérem, Wolfe őrnagy, nem mondhatja el a testvéremnek...

– Lady Gwyn, a testvére lehet, hogy figyelembe venné a könyörgését, de jobb, ha én nem teszem. Vagy ön mondja el neki a jelenlétemben, vagy én magam mondom el neki. Így vagy úgy, de hallani fog Malet kísérletéről. S ezzel vége is a történetnek.

Uram atyám, olyan volt, mint egy kutya a csontjával. És most, hála neki, tízszer nehezebb lesz elintézni, hogy fizessen Lionelnek, és véget vessen ennek az őrületnek.

Második fejezet

Joshua alig hitte el, hogy Lady Gwyn és ő ezt a beszélgetést lefolytatták. Még a húga sem lett volna ilyen vakmerő, hogy ekkora veszélyt vállaljon.

Habár ő nem osztaná meg veled a veszélyt. És ez így volt azelőtt is, hogy Greycourt feleségül vette őt. Talán Lady Gwyn és Beatrice több közös vonással rendelkeznek, mint gondoltad.

Nem számít. Nem szándékozott Lady Gwyn titkát megőrizni. És már abból meg tudta állapítani, hogy biztosan vannak titkai, ahogyan a kérdéseire reagált. Képes volt felismerni a színlelt felháborodást, ha találkozott vele.

A tény, hogy nem akarja belekeverni a testvérét, sokat elmond az ügyről, ezenkívül lehet valami abban is, hogy Malet épp ma tűnt fel a birtokon. Így ha nem szólna Thornstocknak az esetről, az meggondolatlanság lenne. Mi lenne, ha Malet ártana a nőnek, mert Joshua nem informálta a veszélyről a testvérét?

Nem, ezt nem kockáztathatta meg. Látva, ahogy Malet durván bánik vele, megfagyott benne a vér. Nem mintha törődne a nővel. Ha a közömbös érdeklődésen kívül bármit is érezne egy herceg jómódú nővére iránt, az abszurd lenne. Még akkor is, ha a testvére szerint Lady Gwyn harmincéves, nem tűnt idősebbnek, mint Beatrice. Meglesz a választottja a férfiak közül, amint eléri Londont. Jobb, ha emlékezteti magát erre, mielőtt még olyan bolondságba bonyolódna, mint hogy vonzódjon hozzá.

Ahogy a nőre nézett, látta, hogy kissé elsápad, ami elég látványos volt még úgy is, hogy a bőre eleve alabástromfehér volt. Valószínűleg valamilyen kozmetikumot használt, amilyeneket Beatrice mindig kipróbált, bár isten tudja, Lady Gwyn mivel érte el, hogy az ajka olyan bájos őszibarackszínű volt, és a szeme olyan kihívó zöld árnyalatban játszott. Smaragdzöldnek mondta volna egészen pontosan, mert ennek a drágakőnek a fényével ragyogtak.

A fenébe is! Kezdett költőien gondolkozni róla. Jobb lesz, ha vigyáz ezzel. Lehet, hogy egy herceg unokája, de az apja a legfiatalabb volt a herceg három fia közül, és emellett egy semmirekellő is. Származása miatt Joshua nem lehetett egy gazdag herceg elkényeztetett – és igen, gyönyörű – lányának a választottja. Azóta még kevésbé, hogy sérült lába miatt nyugállományban tartották, s így a Királyi Haditengerészetben képtelen volt kamatoztatni ambícióit.

Ezenkívül, ha nem szolgálhatta országát, jobbnak látta, hogy olyan távol éljen az úgynevezett úri társaság könnyelmű intrikáitól, amennyire csak tehette.

– Hirtelen nagyon elcsendesedett – mondta megmagyarázhatatlanul bosszúsan emiatt.

A nő felhúzta az orrát.

– Nem látom sok értelmét beszélni, amikor nem hallgat meg.

– Hallgatom. De ez nem jelenti azt, hogy automatikusan engedelmeskedem a parancsainak. Ez az, ami dühíti önt – a tény, hogy minden más úriember a kedvére tesz, míg én visszautasítom.

A nő megállt, és rászegezte a tekintetét.

– Thorn nem a parancsaimat teljesíti, ahogy a féltestvéreim sem.

– A hangsúly a „testvér” szón van. Egy nő testvérei mindig tisztábban látják őt, mint más férfiak.

– Ó, igen? Ön sem gondolta a húgáról, hogy hercegné válik belőle, mégis tévedett. – Mikor pedig a férfi összerezzent az őszinteség e darabkájától, a nő hozzátette: – És ha nem vette volna észre, ott a hídon Mr. Malet nem éppen a szolgáim sorában volt.

– Észrevettem. Épp emiatt kellene vele jobban vigyáznia, mielőtt még egy kocsiba rángatva találja magát úton Gretna Greenbe.

Gwyn csípőre tette a kezét.

– Akkor most melyik az igaz, Wolfe őrnagy? Elkényeztetett vagyok, mert minden férfi a lábam elé borul, vagy veszélyben vagyok, mert nem teszik ezt?

Ez az átkozott nő rámutatott a logikai hiányosságára. Összezavarta a gondolatait – és lehetetlenné tette, hogy racionálisan tudjon vele vitatkozni.

Ennek okát azonban nem akarta mélyebben megvizsgálni.

A nő hozzátette:

– Ön csak a testvéreimmel és Mr. Malettel látott engem ez idáig. Arról nem tud semmit, hogy miként viselkedem más úriemberekkel. Mégis tudni véli, hogy milyen a jellemem. – Kihúzta magát, és továbbindult. – Szégyellnie kéne magát.

A férfi megrázta a fejét. A nőnek megvolt az a képessége, hogy ha nem kapta meg, amit akart, a szavaival csontig csupaszította a férfiakat. Ő viszont nem akart ráharapni a csalira.

Mikor nem válaszolt neki rögtön, a nő nagyot sóhajtott.

– Sosem értettem, Bea miért annyira frusztrált mindig, ha magáról van szó. Most már pontosan tudom.

A húgára tett megjegyzés mindennél jobban sértette.

– Arról beszél, hogy az emberek ismerni vélik egymást, miközben annyira sem ismeri a testvéremet, hogy tudja, nem szereti, ha Beának szólítják.

A szavai keltette mély hallgatás olyan hosszúra nyúlt, hogy azt kívánta bárcsak ne mondta volna ki őket. A szégyenérzet olyan kifejezése ült ki a nő arcára, hogy a legszívesebben visszaszívta volna a szavait.

– Ez igaz? – kérdezte döbbent hangon. – Vagy csak... azért mondja, hogy engem bosszantson?

Fontolóra vette, hogy hazudjon, csak hogy eltüntesse ezt a kifejezést az arcáról.

– Bocsásson meg nekem, Lady Gwyn! Beatrice megfojtana, ha tudná, hogy ezt elmondtam.

– Miért nem mondta el ezt ő nekünk? Szándékosan mi sosem... Mi mind azt gondoltuk... Nem, erre nincs mentség. – Összeráncolta a homlokát. – Kivéve talán, hogy anyám azért hívta így a kezdetektől fogva, mert az ön Armie bácsikája a leveleiben így szólította.

Joshua el tudta képzelni, miért. Bácsikájuk, az Armitage hercegi cím előző tulajdonosa minden lehetséges módon lekicsinyelte Beatrice-t, egészen odáig ment, hogy egy általa nem kedvelt becenévvel illette. Ez volt az ő perverz módszere arra, hogy rákényszerítse akaratát a lányra. Szerencsére a gazember még azelőtt meghalt, hogy véghez vihette volna legmegátalkodottabb tervét.

De Lady Gwyn erről nem tudhatott. És mindennek ellenére, Gwyn szégyenkezése, hogy nem a megfelelő nevet használta Beatrice megszólítására, meglágyította a férfi érzéseit. Hiszen a nő egyértelműen szerette a húgát, és sajnálta, ha bármivel megsértette őt.

– Mégis, meg kellett volna kérdeznünk, hogy hogy szeretné, hogy szólítsuk. Nagy hiba volt a részünkről, hogy nem tettük meg. – Lady Gwyn arcába visszatért némi szín. – Viszont ez megmagyarázza, hogy Grey miért hívja mindig Beatrice-nek. Feltételeztem, hogy csak a szokványos formális hercegi hangnemet használja, de ezek szerint neki elmondta, mit részesít előnyben. Nem tudom elképzelni, miért nem mondta el nekünk, többieknek is.

Joshua sóhajtott.

– Szeretett volna beilleszkedni, és arra vágyott, hogy önök megkedveljék. Nem akarta ezt tönkretenni azzal, hogy elmondja mindannyiuknak – különösen a nagynénénknek –, hogy a nevének ezt a formáját nem szereti.

– Nos, akkor – mondta Gwyn lágyan – bocsánatot fogok tőle kérni, amint holnapután Londonba érünk. Rájöttem, hogy Bea... Beatrice... bár nem a vérrokonom, de családtagnak tekintem. És szeretném, ha jól érezné magát tarka társaságunk körében.

Most viszont Joshua érezte rosszul magát, hogy egyáltalán felhozta ezt a témát. Különösen azért, mert szerette a nagynénjét, és pontosan tudta, hogy sosem szándékozott ártani.

Joshua és Beatrice nagynénje, Lydia egyben Lady Gwyn édesanyja volt, aki beházasodott a Wolfe családba, miután Lady Gwyn édesapja meghalt. Lydia néni Maurice bácsihoz ment feleségül, aki szinte azonnal elfoglalta helyét a poroszországi külföldi szolgálatban, ahol nagykövet lett.

Emiatt volt, hogy Joshua és Beatrice csak nemrégiben találkoztak Lydia nénjükkel és Maurice nagybácsitól született két fiával. Miután Armie bácsi meghalt, visszatértek a birtokra, Maurice bácsi öröklése miatt.

Aztán Maurice bácsi meghalt, és az unokatestvérük, Sheridan vált Armitage új hercegévé. Sheridan öccse, Heywood örökli a címet abban az esetben, ha Sheridannek nem lesz örököse.

Joshua, a legfiatalabb Wolfe fivér fiaként, csak akkor örökölheti a címet, ha Sheridan és Heywood örökös nemzése nélkül halna meg. Mivel mindketten fiatalok és egészségesek voltak, erre nem sok esély ígérkezett.

Nem mintha érdekelte volna a hercegi lét. Látva Sheridan küzdelmét, hogy a birtokot tartozástól mentesen tartsa, Joshua nem kívánt ennek a részese lenni. Amit szeretett volna, az az volt, hogy kivegyék a nyugállományból, és így visszatérhessen a Királyi Haditengerészetbe. Balszerencséjére a lába állapota nem tette ezt lehetővé, különösen, hogy a Hadügyminisztérium még csak nem is válaszolt a leveleire.

Arra eszmélt, hogy Lady Gwyn hozzá beszél.

– Hm? – kérdezte.

– Megérkeztünk.

Felnézett az Armitage Hall impozáns épületére, és nagyot sóhajtott.

– Rendben. – Rendben, ideje, hogy lefolytasson egy kellemetlen beszélgetést a nő testvérével, Thornstock hercegével, akit alig ismert. Beléptek az előcsarnokba, ahol azt mondták nekik, hogy a herceg az írószobában tartózkodik. Joshua azon tűnődött, vajon mire használja Thornstock a szűk helyiséget, amelyben mindössze egy íróasztal és egy néhány évre visszamenő évkönyveket tartalmazó könyvespolc állt. Joshua valahogy kételkedett benne, hogy a férfi bármit is olvasna. Thornstock nem tűnt ilyen típusnak.

Mint kiderült, a herceg ott tartott egy kiváló minőségű brandyt. Iszogatás közben feszülten írt, és nyilvánvalóan nem volt megelégedve az eredménnyel, mert a padlón összegyűrt papírgalacsinok hevertek szerteszét.

– Ne is mondd... épp színdarabot írsz, mint a névrokonod, Marlowe – mondta neki Lady Gwyn. – Anyánk nagyon büszke lesz.

Ez volt az egyetlen alkalom, amikor Joshua Thornstock keresztnevét hallotta, amelyet, úgy sejtette, Christopher Marlowe drámaíró tiszteletére adtak neki. Aki egyébként Joshua egyik kedvence volt.

Thornstock felemelte a fejét, és komoran nézett az ikertestvérére.

– A hercegek nem írnak színdarabokat, emlékszel? Viszont rengeteg levelet írunk.

Joshua észrevette, ahogy a herceg az éppen írt levelet az íróasztal felső fiókjába csúsztatta.

Az öccsére vigyorogva Lady Gwyn a papírhalom felé intett.

– Elég fontos levélnek kell lennie, ha ilyen sok piszkozatra van szükség hozzá.

Lady Gwyn a szokásos módon egyértelműen csipkelődött Thornstockkal. Kettejük kapcsolata éppúgy tele volt vitákkal, mint Joshua és Beatrice viszonya még azelőtt, hogy a húga olyan jó házasságot kötött volna. Kivéve, hogy az ő és Beatrice kapcsolatát a kétségbeejtő helyzetük táplálta, míg Lady Gwyn és a testvére gazdagok voltak. De akkor mi okozza az ő kapcsolatuk csípősségét?

Nem, nem érdekli. Ez nem az ő problémája. Lady Gwyn nem az ő problémája.

Thornstock felemelkedett, és egy biccentéssel köszöntötte Joshuát.

– Szóval, mi hozta Sheridan vadászát és a kedvenc nővéremet ide, hogy jelenlétükkel megtiszteljenek?

– Kedvenc? Van másik lánytestvéred is, akiről nem tudok? – kérdezte Lady Gwyn huncutul.

– Remélem, nem. Egy is épp elég.

Joshua látta már az ikreket órákon keresztül egymással csipkelődni. Ehhez most nem volt türelme.

– Elnézést a közbevágásért, uram, de épp most futottunk össze Lionel Malettel odakint.

– Micsoda? – Thornstock a kis ablakhoz sietett, hogy kinézzen. – Hol? Mikor?

Lady Gwyn közelebb hajolt Joshuához, és a fülébe súgta:

– Kissé finomabban is közölhette volna vele.

– Magukkal ellentétben én nem érek rá egész nap. – Joshua a herceg felé fordult. – Malet inzultálta a testvérét a hídon, közel a régi házhoz. Szerencsére láttam őket, és megfenyegettem a fickót a fegyveremmel, mielőtt még többet tehetett volna. Meggyőződtem róla, hogy hagyja el a birtokot, de nem tudom megígérni, hogy nem tér vissza.

– Az sem számítana. – Lady Gwyn felhúzta az orrát. – Addigra már Londonban leszünk.

– Egy okkal több, hogy rajta tartsák a szemüket – mondta Joshua. A nő makacsabb volt, mint a nyulat üldöző agarak.

Thornstok, szemöldökét ráncolva, visszament az íróasztalhoz.

– Maletnek volt fegyvere?

– Nem láttam – mondta Joshua. – Megpróbálta elrabolni a pisztolyt, amit ön Lady Gwynnek adott önvédelmi célból.

Thornstock Lady Gwynre pillantott, és az állkapcsának egy izma megfeszült. Ez épp elég bizonyíték volt Joshuának arra, hogy a nő hogyan szerezte meg a testvére fegyverét.

– Gondoltál rá, hogy megtöltsd a pisztolyt, amit adtam neked, Gwyn? – kérdezte a herceg, az „adtam” szót gúnyos hangsúllyal ejtve.

A nő tekintetében egyértelmű ellenszegüléssel nézett a testvérére.

– Természetesen nem. A megtöltése némi tudást igényelt volna az eszköz használatához, és azzal te nem foglalkoztál, hogy megtanítsd nekem.

Joshuát lenyűgözte, hogyan fordítja át Gwyn saját veszélyes húzását a testvére hibájává. Hála istennek, Beatrice ezt a tulajdonságot nem sajátította el.

– Rendben – mondta Thornstock szelíden. – Ebben az esetben talán jobb lesz, ha visszaadod nekem, mert nem bölcs dolog olyan fegyvert forgatni, amelynek a használatára nem vagy felkészülve.

– Pontosan ezt mondtam neki én is – helyeselt Joshua.

Thornstock rámosolygott.

– Látom, már hozzászokott a tényhez, hogy a nővérem csak ritkán hallgat arra, amit mondanak neki.

– Na ide hallgass... – kezdte Lady Gwyn.

– Arról nem beszélve – folytatta Thornstock ignorálva a testvérét –, hogy az a pisztoly egy egész vagyont ér.

– Akkor feltételezem, jó, hogy nem hagytam Maletnek ellopni a fegyvert – mondta Joshua.

– Valóban. – Thornstock rejtélyes pillantást vetett a nővérére. – Add át nekem, Gwyn!

Lady Gwyn elmosolyodott.

– Nem lenne jobb, ha egyszerűen megtanítanál, hogyan kell vele lőni?

– Megborzongok a gondolattól, hogy a bemutatkozásodon állig felfegyverkezve veszel részt. – Thornstock a testvére felé nyújtotta a kezét. – Add ide, kedvesem!

– Ó, hát legyen! – morogta Gwyn, és olyan erővel csapta a pisztolyt a testvére kezébe, hogy az összerezzent.

Thornstock összeszűkült szemmel bámult rá.

– Wolfe, adna nekünk pár percet kettesben a testvéremmel?

Joshua meghajolt, és örömmel hagyta magukra az ikreket.

– Amennyi időt csak szeretnének. Nekem úgyis dolgom van.

De mikor az ajtó felé fordult, a herceg így szólt:

– Igazság szerint, Wolfe, szeretném, ha megvárna az előcsarnokban, amíg Gwynnel befejezzük a beszélgetést...

A hölgy erre elsápadt.

– Miért?

Joshua ugyanezen tűnődött, de jó érzékkel nem kérdezett rá.

Thornstock amúgy is figyelmen kívül hagyta a nővére kérdését.

– ...ha nem bánja, hogy várnia kell, uram.

Joshua nem volt annyira bolond, hogy az igazat mondja – történetesen azt, hogy még tovább Lady Gwyn közelében maradni olyan kilátás, ami egy szentet is összezavarna.

– Tudok várni.

– Ígérem, nem tart sokáig. – Thornstock kinyitotta az ajtót.

Joshua egy apró bólintással kisétált, és összerezzent, amikor az ajtó becsapódott utána. Mintha végleg elbocsátották volna. Nem volt benne biztos, hogy melyik a rosszabb – ha egy vele hasonló korú férfi úgy kezeli, mintha a szolgája lenne, vagy ha arra kérik, hogy a közelben várjon a méltóságos hölgyre.

Nem mintha lenne jelentősége. A koldusok, különösen a sánták, nem válogathatnak. Eggyel több ok arra, hogy minél hamarabb találjon magának egy jobb helyet. Mert az élete az Armitage-birtokon napról napra egyre elviselhetetlenebbé vált.

Gwyn az öccsére nézett.

– Nem kellett volna gorombán viselkedned vele.

– Azt tettem volna? – Thorn elcsendesedett. – Á, egyszerűen csak témát akarsz váltani. De jobban ismerlek annál, hogy bedőljek ennek.

– Most megfogtál – hazudta. Hiszen sosem tudta volna megmagyarázni az ikertestvérének azt a dühöt, ami akkor borította el, amikor Thorn lényegében Joshua orra előtt csapta be az ajtót.

Thorn a kis szobában lévő másik székre mutatott.

– Foglalj helyet! – parancsolta, miközben ő az íróasztal mögé ült. – Hallani akarom az igazságot arról, hogy mi történt Malet és közted.

– Már elmondtam az igazat.

Thorn tekintete elködösült.

– Nem a teljes igazságot, feltételezem.

A fene vinné el Thornt, hogy ilyen jól ismeri őt. Ikernek lenni egyszerre volt áldás és átok, mivel képtelenek voltak bármit is eltitkolni egymás elől.

Azon gondolkozva, mivel kellene leszerelnie őt, a székhez baktatott. Thorn semmiképpen nem tudhatja meg a teljes igazságot. De talán egy verziója elegendő lehet, különösen egy olyan verzió, amitől ő bolondnak tűnik majd. Úgy tűnik, a fiútestvérek mindig bolondnak tartják lánytestvéreiket, és Thorn egyértelműen ezt gondolta róla attól a naptól fogva, hogy kifizette Lionelt Berlinben.

– Ma reggel kaptam egy üzenetet Mr. Malettől – kezdett bele Gwyn. – Azt mondta, hogy beszélni akar velem korábbi ismeretségünk felfrissítéséről.

Thorn talpra ugrott.

– És te csak így beleegyeztél, hogy találkozz vele? Mégis mi késztetett arra, hogy ekkora ostobaságot művelj azok után, hogy tudtad, már megpróbált egy örökösnőt elrabolni?

– Kölcsönvettem a pisztolyod. Úgy gondoltam, ha előveszem, az elegendő biztonságot nyújt majd.

Thorn közelebb lépett a székéhez.

– Nyilvánvalóan nem.

– Pontosan emiatt kellene megtanítanod nekem, hogyan használjam a fegyvert – mondta Gwyn, miközben eltökélt tekintete találkozott az öccse ingerült pillantásával.

– Csak a holttestemen keresztül – mordult fel a herceg.

– Vagy az enyémen.

A férfi arca elvörösödött.

– Sosem foglak téged megtanítani, hogy hogyan kell egy fegyvert megtölteni, vagy lőni vele, ezt verd ki a fejedből!

– Akkor ne lepődj meg, ha bajba kerülök Londonban.

Thorn úgy nézett ki, mint aki mindjárt szélütést kap, fel-alá járkált a szobában, mielőtt megállt volna Gwyn előtt.

– Úgy érted, bajba kerülsz Malettel.

– Természetesen nem. – Vagy legalábbis nem úgy, ahogy Thorn gondolta. – Biztosíthatlak róla, hogy minden gyengéd érzelmemet elvesztettem Mr. Malet iránt évekkel ezelőtt.

Thorn szkeptikusnak tűnt, ami kissé ironikus volt, tekintve, hogy a nő minden szavát komolyan gondolta.

– Akkor miért egyedül mentél, hogy találkozz vele?

– Hogy elmondjam neki, amit neked is, hogy nem akarok tőle többé semmit, és békén kell hagynia. Tudtam, ha nem utasítom vissza nyomatékosan személyesen, azt fogja feltételezni, hogy te kényszerítettél erre, és folytatta volna a zaklatásomat. De teljesen világosan fejeztem ki magam. Pusztán nem tetszett neki, amit mondtam.

Thorn keresztbe fonta a karját a mellkasán.

– Akkor mi értettél azon az imént, hogy bajba kerülhetsz Londonban?

– Azt, hogy olyan meggondolatlan és kiszámíthatatlan teremtményekkel, mint a férfiak – és örökös pozíciómat számításba véve –, lehetséges, hogy nehézségekbe ütközöm a bemutatkozásom ideje alatt. Egy önvédelmi fegyver viszont lehet, hogy megoldást jelentene.

– Az még inkább megoldást jelentene, ha egész idő alatt veled lennék.

Gwyn szíve majd megállt erre az eshetőségre.

– Egyáltalán nem. – Ha Thorn folyton vele lenne, sohasem tudná átadni a pénzt Mr. Maletnek. Felállt, hogy szembenézzen vele. – Nem lebzselhetsz körülöttem a bemutatkozásom teljes ideje alatt. Nem csak arról van szó, hogy elriasztanád a kérőimet, de még csak nem is kedveled az eladósorban lévők eseményeit, biztosan unatkoznál, amitől mindig bosszantóvá válsz. Kellemesebb társaságra vágyom a bálok alkalmával, nagyon köszönöm.

Thorn kinyitotta a száját, de aztán inkább átgondolta, bármit is akart mondani. Helyette sóhajtott egyet.

– Mit csináljak veled, Liebchen?

A bizalmas kedveskedés nem rettentette el a nőt a céljától.

– Legyél a testvérem, és ne az apám – mondta gyengéden. – Már így is van egy kotnyeles anyám, ennyi szülő épp elég nekem. Harmincéves vagyok, az ég szerelmére! Nem gondolod, hogy ideje felhagyni a körülöttem való lézengéssel, mintha a gardedámom lennél?

Bár Thorn a sértő összehasonlítástól lemerevedett, mégis így szólt:

– Higgy nekem, én csak azt kívánom, hogy meg tudjam akadályozni.

– Talán ha a változatosság kedvéért bíznál bennem...

– Én bízom benned. A társaság pénzhajhász szamaraiban nem bízom. Mint Malet. S ha már róla beszélünk, Wolfe eleget hallott a beszélgetésetekből, hogy rájöjjön, egyszer közel álltál ahhoz, hogy az a gazember eljegyezzen?

– Azt nem hinném. Az őrnagy ehhez nem volt elég közel hozzánk.

Thorn felsóhajtott.

– Hála az égnek! Nem lenne szerencsés, ha a társaságban kitudódna, hogy egyszer már volt dolgod Malettel. A pletyka a lefokozásáról és annak okáról már így is kiszűrte őt a társadalom magasabb köreiből, és nemkívánatos személlyé tette. Szóval, ha az emberek megalapozatlan spekulációkba bocsátkoznának, ha megtudnák, hogy tíz évvel ezelőtt majdnem hozzámentél ehhez a csirkefogóhoz...

Gwyn Thornra pislogott.

– Lefokozás? Erről nem tudok semmit. Mi történt?

Ikertestvére arcán egy árny suhant át.

– Ha szeretnéd az egész történetet hallani, kérdezd Heywoodot és Casst. Legyen elég annyi, hogy Malet semmilyen módon nem elfogadható udvarló a fiatal hölgyek számára.

– Úgy emlékszem, gondoskodtál róla, hogy magam is rájöjjek erre – mondta nyersen.

Az öccse legalább jól tudta mutatni a bűntudatát.

– Még mindig haragszol rám emiatt, igaz?

– Ne légy abszurd! Megmentettél engem egy borzalmas sorstól, hogy Mr. Malet százados feleségévé váljak. – Azzal meg ne foglalkozz, hogy majdnem elpusztítottad a jövőmet menet közben. – Ne is beszéljünk róla.

– Hazudsz – mondta az ikertestvére szelíden. Mikor a nő nem cáfolta meg, sóhajtott. – Bárhogy is, titokban kell tartanunk Wolfe előtt a korábbi kapcsolatodat Malettel. Hagyjuk, hogy továbbra is azt feltételezze, hogy Malet a Heywooddal való konfliktusa miatt próbált ma elrabolni téged. Egyetértesz?

– Természetesen. – Bár nem tudta biztosan, miért, de már annak a puszta gondolatától is összerándult a gyomra, hogy Wolfe őrnagy megtudná, milyen bolond volt fiatalon. Nem mintha mostantól fogva sokat látná a korábbi tisztet. A családja néhány napon belül Londonba utazik, ő pedig itt ragad.

– Örülök, hogy egyetértesz – folytatta Thorn. – Őszintén szólva kétlem, hogy Wolfe az a pletykásfajta lenne, de minél kevesebbet mondunk az ügyről bárkinek, annál jobb.

– Ez egészen biztos.

Mikor az ikertestvére az ajtóhoz sétált, hogy kinyissa, eszébe jutott, hogy Wolfe őrnagy kint vár rájuk. De miért? Lehet, hogy Thorn fel akart ajánlani neki valamilyen jutalmat, amiért megmentette őt ma? Remélte, hogy nem. Az őrnagy olyan büszke volt, mint egy oroszlán – és kétszer olyan harapós is. Nem venné jó néven.

– Jöjjön be, uram! – mondta Thorn. – Van egy ajánlatom az ön számára.

Ó, ne! Ez nem hangzott jól.

A belépő Wolfe őrnagy gyanakvó arckifejezéséből ítélve ő is ezt gondolta.

– Miféle ajánlatról van szó? – kérdezte, miközben kérdő pillantást vetett a nőre.

Gwyn tanácstalanul vállat vont. Fogalma sem volt arról, hogy az öccse miben mesterkedik.

– Mint ahogy valószínűleg tudja – mondta Thorn –, néhány napon belül az egész család Londonba utazik. A húsvét utáni napon indulunk.

– Tudok róla – felelte az őrnagy, keresztbe fonva a karját a mellkasán.

– Szeretném, ha csatlakozna hozzánk.

– Merem állítani, hogy egy vadőr számára nem sok keresnivaló akad az önök londoni házában – mondta Wolfe gyanakvóan.

– Igaz, de nem is ez a cél. Szeretném, ha Gwyn testőre lenne.