Fordította

Neset Adrienn

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King: HOLLY

Copyright © Stephen King, 2023

Published by agreement with the author and the author's agents, The Lotts Agency, Ltd.

Hungarian translation © Neset Adrienn, 2024

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Gaborják Ádám

Kézirat-előkészítő Ragályi-Sártory Fruzsina

Korrektor Hernád Imre

Ebook Hársfai László

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 920 2 (epub)

ISBN 978 963 504 921 9 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Ez most Chuck Verrillnek:
szerkesztőm, ügynököm és mindenekelőtt a barátom volt.
1951–2022

Köszi, Chuck!

„Az univerzum néha dob mentőkötelet.”

(Bill Hodges)

2012. október 17.

1

A patinás város lassan pusztulásnak indul, ahogy a tó is, amelynek a partjára felhúzták, de még mindig vannak egészen szép részei. A régi lakosok pedig valószínűleg egyetértenének abban, hogy a legszebb negyed a Sugar Heights, annak pedig a legszebb utcája a Ridge út, amely a Bell Tudományegyetemtől kanyarog le jámboran a három kilométerrel lejjebb fekvő Deerfield parkig. A Ridge út csinos házak mellett halad el, néhányban az egyetem tanárai laknak, a többi a város sikeresebb üzletembereinek – orvosok, ügyvédek, bankárok és a szamárlétra tetején ülő vezérigazgatók – tulajdonában van. A legtöbb ház viktoriánus stílusban épült, makulátlan festéssel, kiugró, ívelt ablakokkal és sok-sok csipkés faragással.

A park, ahol a Ridge út véget ér, nem olyan hatalmas, mint amelyik Manhattan közepén terpeszkedik, de majdnem akkora. A Deerfield a város büszkesége, egy hadseregnyi kertész tartja rendben. Ó, de ott van a lepukkant nyugati rész is, a Red Bank sugárút közelében, amelyet Bozótosként ismernek, ahol sötétedés után a drogdílerek és vásárlóik sűrűn megfordulnak, és ahol alkalomadtán egy-egy embert ki is rabolnak, de a Bozótos alig másfél hektárt foglal el a háromszázból. Minden más füves és virágos, tele ösvényekkel, ahol szerelmesek andalognak, a padokon idősek újságot olvasnak (bár egyre inkább elektronikus formában), a nők beszélgetnek, sokszor méregdrága babakocsikat tologatva. Két tó is van benne: az egyiken férfiak és kisfiúk néha távirányítású hajókat úsztatnak, a másikon hattyúk és kacsák siklanak. A kicsiknek játszóteret is építettek. Uszodán kívül minden van; az önkormányzat időnként tárgyal róla, de aztán félreteszik a témát. A költségek miatt.

Ez az októberi éjszaka az évszakhoz képest meleg, de a szitáló eső miatt egy elszánt futót leszámítva mindenki behúzódott az otthonába. A futó neve Jorge Castro, kreatív írást és latin-amerikai irodalmat tanít az egyetemen. A szakterülete ellenére Amerikában született és nőtt fel, szereti azt állítani magáról, hogy legalább annyira amerikai, mint a pie de manzana, vagyis almás pite.

Júliusban töltötte be a negyvenet, és már nem tudja hitegetni magát azzal, hogy ugyanaz az ifjú oroszlán, aki futólagos sikert aratott első regényével. Negyvenévesen az embernek be kell fejeznie az önámítást, hogy ifjú bármi lenne. Ha nem így tesz – mert bekajálja azt az „önmegvalósító” marhaságot, miszerint „a negyven az új huszonöt” –, elkezd lecsúszni. Először egy kicsit, aztán egy kicsit jobban, és egyszer csak ötvenéves lesz, az öve felett kibuggyan a hasa, és a gyógyszeres szekrénykébe bekerülnek a koleszterincsökkentők. Húszévesen a test megbocsát. Negyvenévesen a megbocsátás legjobb esetben is átmeneti. Jorge Castro nem akarja kivárni, hogy ötvenéves korára egy amerikai hájpacnival több legyen.

Negyvenévesen az ember elkezd vigyázni magára. Gondoskodni kell a gépezetről, mert nincsenek cserealkatrészek. Így aztán Jorge reggel narancslevet iszik (kálium), zabkását eszik (antioxidánsok), a vörös húsok fogyasztását pedig heti egy alkalomra korlátozza. Amikor rátör a nassolhatnék, kibont egy doboz szardíniát. Ómega-3 zsírsavban gazdag. (És finom!) Reggelente egyszerű tornagyakorlatokat végez, este fut, bár nem viszi túlzásba, csak kiszellőzteti negyvenéves tüdejét, és megadja az esélyt negyvenéves szívének, hogy pöpeckedjen egy kicsit (nyugalmi pulzusszám: 63). Jorge negyvenévesnek akar kinézni, és negyvenévesnek akarja érezni magát, amikor betölti az ötvenet, de a sors nagy tréfacsináló. Jorge Castro a negyvenegyedik születésnapját sem éri meg.

2

Szitáló eső esetén is ragaszkodik ahhoz a szokásához, hogy az egyetemtől hétszáz méterre levő lakástól, amelyen Freddyvel osztoznak (legalábbis addig, amíg ez a vendégírói meló tart), elfut a parkig. Ott nyújt egy kicsit, iszik az övtáskájában tárolt vitaminos vízből, és hazakocog. Az eső felüdíti, és most nem kell futók, gyaloglók és kerékpárosok között szlalomoznia. A kerékpárosok a legrosszabbak: erősködnek, hogy minden joguk megvan az úttest helyett a járdát használni, bár van kerékpárút is. Ma este az egész járda az övé. Integetnie sem kell a tágas, árnyékos verandákon levegőzőknek, az időjárás ugyanis a négy fal közé űzte a lakókat.

Kivéve egyet: az idős költőt. Az asszony kabátba burkolózik, pedig este nyolckor is tíz fok fölötti a hőmérséklet, de mivel lefogyott ötven kilóra (az orvosa rutinszerűen teremti le a súlya miatt), megérzi a hideget. A nyirkosságtól még annál is jobban szenved. De marad, mert ma éjjel egy vers van születőben, feltéve, ha sikerül aláfeszítenie az ujját és lepattintani róla a kupakot. A nyár közepe óta nem írt semmit, és muszáj előállnia valamivel, mielőtt berozsdásodik. Alakítania kell, ahogy a diákjai néha mondják. Ami ennél is fontosabb, ez jó vers lehet. Talán szükséges is.

Azzal kell kezdődnie, ahogyan a köd kavarog a lámpák körül az utca másik oldalán, abból kibontja majd, mit gondol a rejtély-ről. Mert minden az. A köd lassan gomolygó, ezüstös, gyönyörű fénykoszorúkká áll össze. Nem akarja a fénykoszorú szót használni, mert az annyira kiszámítható, túl kézenfekvő. Majdhogynem klisé. Bár az ezüstös… talán elég lesz az ezüst…

A gondolatmenet elég hosszú időre siklik ki ahhoz, hogy észrevegye a cuppogó léptekkel haladó fiatal férfit (nyolcvankilenc évesen egy negyvenéves még nagyon fiatal) az utca másik oldalán. Tudja, ki az: az írótanár, aki úgy gondolja, hogy Gabriel García Márquez akasztotta az égre a holdat. Hosszú hajával és puncicsikiző bajuszával az idős költőt A herceg menyasszonya egy elbűvölő szereplőjére emlékezteti: „A nevem Inigo Montoya. Megölted az apámat. Készülj a halálra!” Sárga dzsekit visel, a hátán függőleges fényvisszaverő csíkkal, és nevetségesen szűk futónadrágot. Úgy szalad, mintha kergetnék, mondta volna az idős költő édesanyja. Csattog a lába, mint a kereplő.

A kereplőről harangok jutnak eszébe, és tekintete visszatér a vele pont szemben álló utcai lámpához. Arra gondol, hogy A futó nem hallja az ezüstöt a feje fölött / Ezek a harangok elnémultak.

Nem jó, mert túl prózai, de kezdetnek elmegy. Sikerült az ujjait beszuszakolnia a vers kupakja alá. Be kell menni, fogni a noteszt és írni. Ül még néhány pillanatig, nézi az utcai lámpák körül gomolygó ezüst karikákat. Fénykoszorúk, gondolja. Nem használhatom ezt a szót, de pont olyanok, a fene egye meg.

A futó sárga dzsekije még utoljára felvillan, aztán a férfi eltűnik a sötétben. Az idős költő feltápászkodik, szisszen egyet, amikor a csípőjébe belenyilall a fájdalom, és becsoszog a házba.

3

Jorge Castro gyorsít egy kicsit. Már túl van a légszomjon, a tüdeje több levegőhöz jut, az endorfinok munkához láttak. A park éppen előtte van, elszórtan álló, régimódi lámpái misztikus sárga fénnyel ragyognak. Az elhagyatott játszótér előtt egy kis parkoló található, most üres, leszámítva egy furgont, amelynek a tolóajtaja nyitva áll, és egy rámpa nyúlik ki belőle a nedves aszfaltra. A lábánál egy idős, kerekesszékes férfi előtt idős nő térdel, és a rámpával bajlódik.

Jorge egy pillanatra megáll, kezével megtámaszkodik a térde fölött, hogy lelassuljon a légzése, és közben szemügyre veszi a furgont. A kék-fehér hátsó rendszámtáblán egy kerekesszékes logó van.

A nő, aki steppelt kabátot és kendőt visel, rápillant. Jorge először nem biztos benne, hogy ismeri, ebben a kis parkolóban nem olyan jó a világítás.

– Halló! Gond van?

Az asszony feláll. A gombos pulóvert és svájcisapkát viselő idős férfi bágyadt mozdulattal int.

– Lemerült az akkumulátor – feleli az asszony. – Mr. Castro, ugye? Jorge?

Most már felismeri. Emily Harris professzor asszony az, angol irodalmat tanít… vagy tanított, most már emerita lehet. A férfi meg a férje, ő is tanár. Nem tudta, hogy Harris mozgássérült, nem futott össze vele gyakran a campuson. Más tanszék, másik épület, de biztos benne, hogy még járt, amikor utoljára látta. Az asszonnyal gyakran találkozik tanszéki összejöveteleken és kulturális eseményeken. Úgy érzi, a nőnek nem kedvence, főleg az immár hamvába holt Költészeti Műhelyről szóló tanszéki értekezlet után. Ott kissé felforrósodott a levegő.

– Igen, én vagyok! – feleli. – Ha jól sejtem, szeretnének hazajutni és megszárítkozni.

– Az jó lenne – jegyzi meg Mr. Harris. Vagy Harris professzor úr. A pulóvere vékony, már reszket egy kicsit. – Feltolna azon a rámpán, kölyök? – Köhög, megköszörüli a torkát, és megint köhög. A felesége, aki a tanszéki értekezleteken szigorú és tekintélyt parancsoló, kicsit elveszettnek és sárosnak tűnik. Kétségbeesettnek. Jorge azon gondolkodik, vajon mióta lehetnek itt, és miért nem hívott az asszony segítséget. Lehet, hogy nincs telefonja, gondolja. Vagy otthon hagyta. Az öregek gyakran elfelejtik az ilyesmit. Bár hetvennél nem lehet sokkal több. A férje a kerekesszékben sokkal idősebbnek tűnik.

– Szerintem menni fog. Fék feloldva?

– Igen, persze – mondja Emily Harris, és hátralép, amikor Jorge megragadja a karokat és megfordítja a kerekesszéket, hogy szemben legyen a rámpával. Hátrahúzza három métert, mert lendületet akar venni. A motoros kerekesszékek jó nehezek. Pont az hiányozna, hogy félig feltolja, aztán a szék veszít a lendületéből, és visszagurul. Vagy, isten ments, oldalra borul és az öregfiú kizuhan belőle.

– Indulunk, Mr. Harris! Vigyázzon, lehet valahol bukkanó.

Harris megragadja a kapaszkodót, és Jorgénak feltűnik, milyen széles a válla. Izmos a pulóver alatt. Arra jut, hogy akik nem használhatják a lábukat, más módon kompenzálnak. A rámpánál felgyorsul.

– Gyí, te, Silver! – rikkantja Mr. Harris vidáman.

A rámpa első fele könnyen adja magát, de aztán a szék veszít a lendületéből. Jorge meggörnyed, a hátát is belefeszíti, de tolja tovább. Miközben ezt a szomszédi szívességet végzi, bevillan neki egy furcsa gondolat: ebben az államban piros-fehérek a rendszámtáblák, és Harrisék a Ridge úton laknak, ahogy ő is (gyakran látja Emily Harrist a kertben), a rendszámtáblájuk viszont kék-fehér, mint a szomszédos nyugati államé. Más furcsaság is akad: nem emlékszik, hogy látta volna ezt a furgont az utcában korábban. Emily mindig egy csinos kis Subaru kormánya mögött ül karót nyelten, amelynek egy Obama-matrica van a hátsó lökh…

Amikor szinte derékszögbe görnyedve, kinyújtott karral, pipába feszült futócipőben eléri a rámpa tetejét, egy bogár megcsípi a tarkóját. Abból ítélve, ahogy a forróság tovaterjed a testében, a csípés jó nagy lehet, talán darázs, és allergiás reakciót vált ki. Jorgéval ilyen még nem történt, de egyszer mindennek eljön az ideje; a látása hirtelen elhomályosodik, és kimegy az erő a karjából. A cipője megcsúszik a síkos rámpán, mire fél térdre rogy.

A kerekesszék pont rám fog gurulni…

De nem gurul rá. Rodney Harris felkattint egy kapcsolót, és a kerekesszék elégedett zümmögéssel begurul a furgonba. Harris kipattan belőle, ruganyos léptekkel megkerüli, és a rámpán térdeplő férfira pillant, akinek a haja a homlokára tapad, és az eső úgy áztatja az arcát, mint az izzadságcseppek. Jorge előrezuhan.

– Ezt nézd meg! – kiáltja halkan Emily. – Tökéletes!

– Segíts! – feleli Rodney.

A feleség, aki szintén futócipőben van, megragadja Jorge bokáját. A férje a karját fogja. Behajítják a férfit a furgonba. A rámpa visszahúzódik. Rodney (aki véletlenségből tényleg professzor) becsusszan a vezetőülésbe. Emily letérdel, és kábelkötegelővel összekötözi Jorge csuklóját, bár valószínűleg felesleges az elővigyázatosság. Jorge tudata ellobbant, mint a gyertya lángja (bár ez ellen a hasonlat ellen az idős költő nyilván tiltakozna), és most hangosan horkol.

– Minden rendben? – kérdezi Rodney Harris, a Bell Tudományegyetem Élettudományi Tanszékéről.

– Minden rendben! – Emily hangjában sistereg az izgalom. – Megcsináltuk, Roddy! Elkaptuk a szarházit!

– Vigyázz a szádra, kedvesem! – feleli Rodney. Aztán elmosolyodik. – De így van. Valóban elkaptuk. – Kifordul a parkolóból, és elindul a dombra vezető úton.

Az idős költő felpillant a noteszéből, amelynek az elején egy apró piros talicskát ábrázoló kép van, meglátja a furgont, majd visszahajol a vers fölé.

A furgon a Ridge út 93.-hoz kanyarodik be, ahol Harrisék már legalább huszonöt éve laknak. A ház az ő tulajdonuk, nem az egyetemé. A két garázsajtó közül az egyik felemelkedik, a furgon beáll a bal oldali helyre, a garázsajtó lecsukódik, és a Ridge útra ismét nyugalom száll. Az utcai lámpák körül gomolyog a köd.

Mint a fénykoszorúk.

4

Jorge lassan nyeri vissza az öntudatát. Szaggat a feje, a szája kiszáradt, a gyomra háborog. Fogalma sincs, mennyit ivott, de valószínűleg sokat, ha ilyen másnaposság kínozza. Hol ivott? Tanszéki bulin? Egy írószemináriumi összejövetelen, ahol nem túl bölcsen annyit piált, mint diákkorában? Vagy a Freddyvel történt utolsó összeveszést követően rúgott így be? Egyik dolog sem klappol.

Kinyitja a szemét, és felkészül a reggeli ragyogásra, amely újabb nyilallással kínozza meg szegény, elgyötört fejét, de a fény puha. Jelenlegi nyomorult állapotát figyelembe véve szinte simogató. Futonágyon vagy jógamatracon fekszik. Műanyag vödör áll mellette; vagy a Walmartban, vagy az Egydolláros boltban vehették. Teljesen világos, miért van ott, és Jorge hirtelen azt is tudja, mit érezhetett Pavlov kutyája, amikor megszólalt a csengő, mert abban a pillanatban, amikor a vödörre néz, felkavarodik a gyomra. Térdre emelkedik, és nagy sugárban hányni kezd. Csak annyi időre hagyja abba, hogy néhány lélegzetet vegyen, aztán folytatja az okádást.

A gyomra megnyugszik, de a fejébe úgy belehasít a fájdalom, hogy azt hiszi, szétszakad, és két darabban hullik a padlóra. Lehunyja könnyező szemét, és várja, hogy csituljon a fájdalom. Végül jobban lesz, de a száját és az orrát marja a felhányt gyomortartalom. Még mindig csukott szemmel kitapogatja a vödröt, és addig köpköd bele, amíg a szája legalább részben kitisztul.

Amikor megint kinyitja a szemét és felemeli a fejét (óvatosan), rácsokat lát. Egy ketrecben van. Tágas, de akkor is ketrec. Mögötte hosszúkás helyiség. A világításon szabályozó lehet, mert tompa a fény. A betonpadló olyan tiszta, hogy enni lehet róla nem mintha lenne kedve enni. A ketrec előtti rész üres. A helyiség közepén lépcsősor van. Egy partvis támaszkodik neki. A lépcső mögött jól felszerelt műhelyt lát, a szerszámok szögeken lógnak, és szalagfűrészpad is van benne. Valamint egy gérvágó, ami jó kis szerszám, nem olcsó. Sövényvágó, metszőollók. Villáskulcsok, nagyságrendben. Az ajtó melletti munkapadról krómcsatlakozók vezetnek… valahova. A szokásos házi barkácsszarságok, szépen rendben tartva.

A szalagfűrészpad alatt nincs fűrészpor. Mögötte egy olyan gép áll, amilyet Jorge még sohasem látott: nagy, sárga, dobozszerű, majdnem akkora, mint egy ipari légkondicionáló egység. Úgy gondolja, hogy biztosan az, mert egy gumicső áthalad az egyik falon, de még sohasem találkozott ilyennel. Ha van márkája, az egység másik oldalán lehet, mert nem látja.

Körülnéz a ketrecben, és megijeszti, amit lát. Nem feltétlenül a két üveg Dasani víz az asztalul szolgáló narancssárga rekeszen, hanem a sarokban, a padlástető alatt meghúzódó kék műanyag doboz. Hordozható vécé, amilyet a mozgássérültek használnak, amíg ki tudnak szállni az ágyból, de a legközelebbi mosdóig már nem jutnak el.

Jorge nem érzi képesnek magát arra, hogy felálljon, ezért négykézláb mászik oda, és felemeli a vécé tetejét. Kék vizet lát benne, és olyan erős fertőtlenítőszagot érez, hogy a szeme megint könnyezni kezd. Lecsukja a fedelet, és visszamászik a matracra. Még ebben a kurvára lerottyant állapotban is tudja, mit jelent a hordozható vécé: valaki jó ideig itt akarja tartani. Elrabolták. Nem az egyik kartell, mint a Katalepszia című regényében, és nem is Mexikóban vagy Kolumbiában. Akármekkora őrültségnek hangzik, két idős professzor rabolta el, akik közül az egyik ráadásul a kollégája. És ha ez az ő házuk alagsora, nincs messze az otthonától, ahol Freddy éppen a nappaliban olvas egy csésze…

De nem. Nincs Freddy, legalábbis egyelőre. A legutóbbi vitájukat követően fogta magát, és elment.

Alaposan megnézi a hálót. A rácsok acélból vannak, jól összeforrasztva. Nyilván ebben a műhelyben készült – hiszen bizonyosan nem létezik Cellavilág nevű szakáruház –, de az acélrudak erősnek tűnnek. Két kézzel megragadja az egyiket, és rázni kezdi. Nem enged.

A mennyezetre néz, ahol két fehér falburkoló elemet lát, kis lyukakkal. Hangszigetelés. Van ott más is: egy üvegszem mered lefelé. Jorge felemeli a fejét, hogy szembenézzen vele.

– Ott vannak? Mit akarnak tőlem?

Semmi. Fontolóra veszi, hogy ordítani kezd, engedjék ki, de mire menne vele? Nyilván azért suvasztották be egy alagsori ketrecbe (biztos, hogy ez az alagsor) egy hánytató vödörrel és egy hordozható vécével, hogy aztán sűrű bocsánatkérések közepette első szóra lerohanjanak, Bocsi, bocsi, nagy hibát követtünk el!

Pisilnie kell, dobni akar egy sárgát. Feltápászkodik, a rácsokba kapaszkodva segít a lábának. Megint belenyilall a fejébe, de nem fáj annyira, mint amikor visszaevickélt az eszméletbe. A vécéhez csoszog, felemeli a tetejét, lehúzza a cipzárt, és vizelni próbál. Először nem megy neki, hiába érzi sürgősnek. Jorge a mosdóhasználatnál mindig ragaszkodott a privát szférájához: a pályán sem használja a nyilvános vécét, és most is arra gondol, hogy az üvegszem bámulja. Háttal áll neki, ami segít kicsit, de nem eléggé. Kiszámolja, hány nap van még a hónapból, aztán hány nap van karácsonyig, a jó öreg feliz navidad-ig, és már megy is. Majdnem egy egész percig pisil, aztán elveszi az egyik vizesüveget. Az első kortyot megforgatja a szájában, beleköpi a fertőtlenített vízbe, aztán lehúzza az üveg tartalmát.

Visszamegy a rácsokhoz, és végignéz a helyiségen: az üresen álló részen a ketrec előtt, a lépcsőkön és a műhelyen. A pillantása folyamatosan visszatér a szalagfűrészhez és a gérvágóhoz. Egy ketrecbe zárt embernek jobb nem elmélkednie ezeken, de nehéz lenne máshova nézni. Nehéz nem visszaidézni a szalagfűrész éles visítását, amikor belevág a fenyőbe vagy a cédrusba: VRÚÚÚÚÚÚÚÚÚ.

Emlékszik a futásra a ködös, szitáló esőben. Emlékszik Emilyre és a férjére. Emlékszik, hogyan csalták lépre, és hogy beleinjekcióztak valamit. Utána semmire, csak egy fekete foltra, amíg itt magához nem tért.

Miért? Miért tettek ilyet?

– Akarnak beszélni? – szól oda az üvegszemnek. – Én készen állok rá, ha maguk is. Csak árulják el, mit akarnak!

Semmi. Teljes csend, leszámítva a léptei csoszogását és a rácshoz ütődő jegygyűrű ting-ting csilingelését. Nem az ő gyűrűje, Freddyvel nem házasodtak össze. Legalábbis még nem, és talán soha nem is fognak, ahogy a dolgok állnak. Jorge az apja ujjáról húzta le a kórházban, percekkel azután, hogy papi meghalt. Azóta hordja.

Mióta van itt? Az órájára néz, de nem megy vele sokra. Az is apai emlék, fel kellett volna húzni, de így negyed kettőkor megállt. Nem tudja, hogy hajnalban vagy délután. Arra sem emlékszik, mikor húzta fel utoljára.

Harrisék. Emily és Ronald. Vagy Robert? Tudja, kik ők, ami rosszat jelent, nem?

Lehet, hogy rosszat jelent, győzködi magát.

Mivel a kiabálásnak és az üvöltésnek semmi értelme egy hangszigetelt helyiségben – ráadásul a fejfájás is visszatérne vele –, leül a matracra, és várja, hogy történjen valami. Jöjjön valaki, aki elmagyarázza neki, mi a fasz ez az egész.

5

A cucc, amelyet beadtak neki, még mindig a fejében keringhet, mert Jorge elszunnyad, a szája sarkából csorog a nyál. Valamivel később – papi órája szerint még mindig negyed kettőkor – odafent kinyílik egy ajtó, és valaki elindul lefelé a lépcsőn. Jorge felemeli a fejét (újabb nyilallás, de nem olyan rossz), és meglát egy alacsony szárú fekete sportcipőt, egy bokazoknit, majd egy szűkre szabott barna nadrágot és egy virágos kötényt. Emily Harris az… Egy tálcával.

Jorge feláll.

– Mi folyik itt?

A nő nem felel, csak leteszi a tálcát fél méterre a ketrectől. A tálcán egy nagy műanyag pohár – hosszú autóutak előtt ilyenbe töltik a kávét – fedelébe dugva tömött barna papírtasak van. Mellette tányéron valami gusztustalanság: sötétvörös belsőség még sötétebb vörös lében. Már a látványtól újra felkavarodik a férfi gyomra.

– Ha azt hiszi, Emily, hogy ezt megeszem, téved.

Felelet nem érkezik, az asszony a partvissal közelebb tolja a tálcát. A ketrec alján van egy csapóajtó (ezt eltervezték, gondolja Jorge). A pohár eldől, amikor beleütközik az ajtó tetejébe, amely legfeljebb tíz centi magas, aztán a tálca átcsúszik rajta. A csapóajtó bezáródik, amikor a nő elhúzza a partvist. A vértócsában úszó belsőség nyers májnak tűnik. Emily Harris felegyenesedik, visszateszi a partvist a helyére, megfordul… és a férfira mosolyog. Mintha egy kibaszott koktélpartin lennének, vagy mi.

– Nem fogom megenni – közli Jorge.

– Dehogynem – feleli a nő.

Ezzel felmegy a lépcsőn. Jorge hallja az ajtó csapódását, amelyet egy kattanó hang követ, valószínűleg egy reteszé.

Amikor a nyers májra néz, a legszívesebben kidobná a taccsot, de a tasakot kiveszi a pohárból. Ka’Chava van benne, vagy mi. A felirat szerint a por tápanyagokban dús ital, amely üzemanyagként szolgál mindenféle kalandhoz.

Jorge úgy érzi, már éppen elég kalandban volt része az elmúlt ki tudja, mennyi időben, egy életre elég. A tasakot visszateszi a pohárba, és leül a matracra. Rá sem néz a tálcára, csak eltolja. Lehunyja a szemét.

6

Elszunnyad, felébred, ismét elszunnyad, aztán tényleg felébred. A fejfájás nagyjából elmúlt, és a gyomra is megnyugodott. Felhúzza papi óráját, és beállítja délre. Vagy éjfélre. Nem számít, legalább követni tudja, mennyi időt tölt itt. Valaki – talán az őrült professzorpáros férfi fele – csak felvilágosítja, miért van itt, és mit kell tennie, hogy kiszabaduljon. Jorge sejti, hogy semmi értelmeset nem fog hallani, mert mind a kettő loco, bolond. Sok professzor loco; már elég iskolában járt vendégíróként, de Harrisék szintet ugrottak.

Végül kihúzza a Ka’Chava-tasakot a pohárból, amely nyilván azt a célt szolgálja, hogy a cuccot összekeverje a maradék vízzel. A pohár a Dillon’sból van, egy redlundi kamionparkolóból, ahol Freddyvel néha reggeliznek. Szeretne most is ott lenni. Vagy az Ayers-kápolnában, és Gallatin tiszteletes dögunalmas szentbeszédét hallgatni. Vagy az orvosnál, proktológiai kivizsgálásra várva. Bárhol szívesebben lenne, mint itt.

Semmi oka megbízni abban, amit Harrisék adnak neki, de most, hogy a hányinger elmúlt, éhes. Futás előtt mindig könnyedén étkezik, a kalóriabevitel nagy részét edzés utánra tartogatja. A tasak zárt, tehát valószínűleg ártalmatlan, de mielőtt kinyitja, és a pohárba szórja, alaposan megnézi, találni-e rajta tűnyomot (injekciós tűnyomot). Vizet tölt hozzá, a pohárra rányomja a fedelet, és jól összerázza, ahogy a használati utasítás szól. Megkóstolja és lehúzza. Erősen kétli, hogy „ősi bölcsesség” ihlette a terméket, ahogy a felirat állítja, de az íze nem rossz. Csokoládés. Mint egy frappé, ha a frappé növényi alapú volna.

Miután megissza, ismét a nyers májra néz. Megpróbálja visszatolni a tálcát a csapóajtón, de először nem sikerül neki, mert az ajtó csak befelé nyílik. A körmét alányomja, és felhúzza. Kitolja a tálcát.

– Hé! – kiáltja a rámeredő üvegszemnek. – Hé, mit akarnak? Beszéljünk! Oldjuk meg!

Semmi.

7

Eltelik hat óra.

Ez alkalommal Harrisék képviseletében a férfi jön le a lépcsőn. Pizsamát és papucsot visel. A válla széles, de onnan lefelé sovány, és lóg rajta a pizsama, amely tűzoltóautó-mintás, mint a gyerekeké. Amikor a vén csókára néz, Jorge megérzi a helyzet valószerűtlen voltát: most tényleg ez történik?

– Mit akar?

Harris nem felel, csak az érintetlen tálcára pillant. Aztán a csapóajtóra, majd megint a tálcára. Még néhányszor megismétli: tálca, csapóajtó, csapóajtó, tálca. Aztán fogja a partvist és visszatolja a tálcát.

Jorgénak elege lesz. Megragadja a csapóajtót és kitolja a tálcát. A véres tócsa Harris pizsamaalsójára fröccsen. Az öreg már tolná vissza a tálcát a partvissal, aztán rájön, hogy eredménytelen játszma lenne. Odatámasztja a partvist a lépcsőhöz, és elindul felfelé. A széles vállat leszámítva sok izom nincs rajta, de az álnok szarházi elég fürge.

– Jöjjön vissza! – kiáltja Jorge. – Beszéljük meg mint férfi a férfival!

Harris ránéz, és úgy sóhajt fel, mint egy makrancos tipegővel alkudozó, bosszús szülő.

– A tálcát megkapod, amikor akarod – feleli. – Azt hiszem, ebben már megegyeztünk.

– Nem eszem meg, ezt a feleségének is megmondtam. Amellett, hogy nyers, szobahőmérsékleten van már… – Papi órájára néz – hat órája.

Az őrült professzor nem felel, csak felmegy a lépcsőn. Az ajtó becsukódik. A retesz a helyére kerül.

Katt.

8

Papi órája tíz órát mutat, amikor Emily lejön. A szűk barna nadrág helyett egy virágos köntös van rajta, és papucs. Már másnap éjszaka lenne?, gondolja Jorge. Lehetséges? Mennyi időre ütött ki az a cucc? Az időérzék elvesztése jobban elkeseríti, mint a megdermedt hús látványa. Az időérzék elvesztéséhez nehéz hozzászokni. De van valami más is, amihez nem tud hozzászokni.

A nő a tálcára néz, majd a férfira. Elmosolyodik. Aztán megfordul, hogy távozzon.

– Hé! – kiáltja Jorge. – Emily!

A nő nem fordul vissza, de megáll a lépcső alján, úgy hallgatja a férfit.

– Szükségem lenne még vízre. Egy üveggel megittam, a másikkal kikevertem azt a shake-et. Mellesleg egészen finom volt.

– Nincs víz, amíg meg nem eszed a vacsorát – feleli a nő, és elindul felfelé a lépcsőn.

9

Telik az idő. Négy óra. Már nagyon kínozza a szomjúság. Nem hal bele, meg semmi ilyen, de kétségtelen, hogy a sok hányástól kiszáradt, és az a shake… Érzi, hogy bevonja a torkát. Egy kis vízzel leöblíthetné. Egy korty vagy kettő elég lenne.

A hordozható vécére néz, de addig még nem jutott el, hogy a fertőtlenített vízbe beleigyon. Amibe már kétszer is belepisiltem, gondolja.

A lencsére néz.

– Beszéljünk, rendben? Kérem! – Tétovázik, aztán hozzáteszi: – Könyörgök! – Hallja, hogy reccsen a hangja. Szárazon.

Semmi.

10

Még két óra.

Most már csak a szomjúságra tud gondolni. Olvasott már arról, hogy a tengeren hánykolódók a végén beleisznak a vízbe, amelyen sodródnak, bár a tengervíztől egyenes út vezet a megőrülésig. Legalábbis így szól a fáma, de a jelenlegi helyzetben nem számít, hogy igaz-e, mert legalább kétezer kilométerre van a legközelebbi óceántól. Csak a vécében található méreg áll rendelkezésre.

Jorge feladja. Az ujjait a csapóajtó alá sikeríti, a könyökére emelkedik, és a tálca után nyúl. Először nem tudja megfogni, mert a széle csúszós lett a létől. Ahelyett, hogy maga felé húzná, még el is tolja egy kicsit. Megfeszíti mindenét, és végre sikerül elcsípnie. Áthúzza a tálcát a csapóajtón. A májra néz – vörös, mint a nyers izom –, majd lehunyja a szemét, és felmarkolja. Hidegen cuppan a csuklójánál. Még mindig lehunyt szemmel beleharap. A torka összerándul.

Ne gondolj rá, győzködi magát. Rágj és nyelj!

Úgy csúszik, mint a nyers osztriga. Vagy egy adag slejm. Kinyitja a szemét, és az üveglencsére néz. Homályos, mert sír.

– Ennyi elég lesz?

Semmi. Még egy harapás sem volt, csak egy kis falatka. Sok van még belőle.

– Miért? – ordítja. – Miért csinálják? Mi a szándékuk?

Semmi. Talán nincs is hangszóró, de Jorge szerint van. Azt gondolja, olyan jól hallják, amilyen jól látják, és ha hallják, akkor válaszolhatnak is.

– Képtelen vagyok rá – mondja, és még erősebben zokog. – Megtenném, ha tudnám, de kurvára nem megy.

Felfedezi, hogy mégis megy. Falatról falatra, de megeszi a nyers májat. A gégereflexe először keményen lezár, de aztán ez is elmúlik.

Csakhogy ez nem igaz, gondolja Jorge, amikor az üres tányéron dermedő vörös zselére néz. Nem múlt el, elfojtottam.

Felemeli a tányért az üvegszemhez. Először semmi, aztán a fenti világ ajtaja kitárul, és az asszony lejön a lépcsőn. A hajában csavarók. Valami éjszakai krém van az arcán. Az egyik kezében víz. Leteszi a padlóra, ahol Jorge nem éri el, aztán fogja a partvist.

– Idd meg a levét! – követeli.

– Kérem! – suttogja Jorge. – Kérem, ne! Hagyják abba, kérem!

Az angol tanszéken tanító Emily Harris professzor – talán már emerita, aki csak egy-egy csoportot, szemináriumot visz, és a tanszéki összejöveteleket látogatja – nem mond semmit. Jorgét a pillantásában rejlő hűvösség győzi meg. Ahogy a régi bluesdal mondja: „a sírás és könyörgés sehová sem vezet”.

Megdönti a tányért, és a szájába csusszantja a kocsonyává dermedt lét. Néhány csepp az ingére hull, de a vér nagy része lemegy a torkán. Sós, és még szomjasabb lesz tőle. Megmutatja a nőnek a tányért, amelyen már csak néhány vörös folt éktelenkedik. Arra számít, hogy azt is megeteti vele – az ujjával kell felszednie és úgy szopogatni, mint egy vérrögös nyalókát –, de az asszony nem kéri erre. A vizesüveget az oldalára borítja, és a partvissal átgörgeti a csapóajtón. Jorge felkapja, letekeri a kupakot, és a felét nagy kortyokban megissza.

Mennyei!

A nő visszatámasztja a partvist a lépcső oldalához, és elindul felfelé.

– Mit akarnak? Mondják meg, mit akarnak, és megcsinálom! Istenre esküszöm!

A nő megáll, de csak egy szóra:

– Maricón.{1}

Aztán folytatja az útját. Az ajtó becsukódik. A retesz a helyére kattan.

2021. július 22.

1

A Zoom a Covid–19-járvány megjelenése óta jóval kifinomultabb lett. Amikor Holly használni kezdte – 2020 februárjában, ami tizenhét hónapnál jóval távolibbnak tűnik –, már akkor bontotta a vonalat, ha az ember bandzsítva nézett rá. Néha látszottak a beszélgetőpartnerek, néha nem, néha meg úgy vibráltak, hogy fejfájást kapott, aki nézte.

Holly Gibney rajong a mozifilmekért (bár az előző év tavasza óta nem járt moziban), és pontosan ugyanúgy élvezi a nagy hollywoodi kasszasikereket, mint a művészfilmeket. Az egyik kedvence a nyolcvanas évekből a Conan, a barbár, amelyből a kedvenc sorait egy mellékszereplő szájába adták. „Pár éve alig volt nálunk kígyóimádó – állítja az árus Setről és követőiről. – Most folyót lehet rekeszteni velük.”

Valami ilyesmi a Zoom is. 2019-ben a sok alkalmazás egyike volt, és a túlélésért küzdött olyan versenytársakkal, mint a FaceTime vagy a GoTo Meeting. Most pedig, a Covidnak köszönhetően, a Zoom ugyanúgy jelen van mindenütt, mint Set kígyószektája. Nem csak a technológia javult. A hozzáadott érték is. Az a zoomos temetés, amelyen Holly most részt vesz, akár egy televíziós sorozat jelenete is lehetne. A fókusz természetesen az elhunytat méltató szónokokon van, de alkalmanként bevágják az otthonukban gyászolókat is.

Hollyt viszont nem. Kikapcsolta a kamerát. Jobb és erősebb, mint valaha volt, de attól még mélyen ragaszkodik a magánéletéhez. Tudja, hogy teljesen rendben van, ha az ember szomorú egy temetésen, sír, zokog, de azt akarja, hogy senki se lássa így, főleg nem az üzlettársa vagy a barátai. Nem akarja, hogy lássák kivörösödött szemét, kócos haját vagy reszkető kezét, miközben felolvassa a gyászbeszédét, amely rövid és annyira őszinte, amennyire csak tőle telik. Legfőképpen azt nem akarja, hogy cigarettázáson kapják (a Covid tizenhetedik hónapja után visszaszokott rá).

A szertartás végén a képernyőn elindul egy felvétel, amelyen az elhunyt különböző helyszíneken pózol, miközben Frank Sinatra a „Thanks for the Memory”-t énekli. Holly ki nem állhatja, ezért ráklikkel a kilépés gombra. Beleszív egy utolsót a cigarettába, és amikor elnyomja, megcsörren a telefonja.

Nem akar beszélni senkivel, de Barbara Robinson az, és ezt a hívást fogadnia kell.

– Kiléptél – jegyzi meg Barbara. – Még a fekete ablak sincs ott a neveddel.

– Soha nem tetszett az a dal. Amúgy is vége volt már.

– De jól vagy, ugye?

– Igen. – Nem feltétlenül igaz; Hollynak fogalma sincs, hogy jól van-e, vagy sem. – De most szeretném… – Mi az a szó, amelyet Barbara is elfogadhatónak tart? Amelynek segítségével Holly még azelőtt bonthatja a vonalat, mielőtt sírásban tör ki. – …feldolgozni.

– Értettem – feleli Barbara. – Egy szempillantás alatt ott vagyok nálad, ha akarod, lezárások ide vagy oda.

De facto lezárásról van szó, nem igaziról, ezt mind a ketten tudják; a kormányzó elszántan védelmezi az egyéni szabadságjogokat, nem számít, hány ezer embernek kell megbetegednie vagy meghalnia ezért az elképzelésért. Szerencsére a legtöbben elővigyázatosak.

– Erre semmi szükség.

– Rendben. Tudom, hogy rossz minden, Hols, rossz idők járnak, de kitartás! Volt már rosszabb is. – Talán… Egészen bizonyosan… Chet Ondowskyra gondol, aki az előző évben rövid, de halálos utazáson vett részt egy liftaknában. – Jönnek az emlékeztető oltások. Először azok kapják, akiknek rossz az immunrendszerük, valamint a hatvanöt fölöttiek, de az iskolában úgy hallottam, hogy őszre mindenki sorra kerül.

– Jól hangzik – feleli Holly.

– És a bónusz! Nincs Trump!

Aki egy önmagával háborúzó országot hagyott hátra, gondolja Holly. És ki garantálja, hogy nem kerül vissza a hivatalába 2024-ben? Arnie ígérete jut eszébe a Terminátor-ból: „Visszatérek.”

– Hols? Itt vagy még?

– Igen. Csak gondolkodom. – Történetesen egy újabb cigarettára gondol. Most, hogy újra elkezdte, másra sem tud gondolni.

– Rendben. Szeretlek, és megértem, hogy szükséged van egy kis egyedüllétre, de ha ma este vagy holnap nem hívsz vissza, megint telefonálok. Vedd figyelmeztetésnek!

– Értettem! – feleli Holly, és bontja a hívást.

A cigarettásdoboz után nyúl, de aztán eltolja magától, és fejét karba tett kezére hajtva sírni kezd. Mostanában sokat sír. A megkönnyebbülés könnyeit, amikor Biden megnyerte az elnökválasztást. Megkésett reakcióként a rettegés könnyeit, miután Chet Ondowsky, a magát embernek tettető szörnyeteg, lezuhant a liftaknába. A Capitolium ostroma alatt és után: ezek a düh könnyei voltak. Ma a gyász és a veszteség könnyei kerülnek sorra. Csakhogy ezek egyben megkönnyebbülést is jelentenek. Borzasztó, de feltételezése szerint ugyanakkor emberi is.

2020 márciusában a Covid végigsöpört az idősotthonokon abban az államban, ahol Holly felnőtt, és amelyet a jelek szerint képtelen elhagyni. Henry bácsikájának ez nem jelentett gondot, mert ő még mindig Holly édesanyjával élt a Meadowbrook Estate lakóparkban. Henry bácsinál már akkor kezdtek elmenni otthonról, de ezzel a ténnyel szerencsére Holly nem volt tisztában. Alkalomszerű látogatásain a bácsi egészen jól festett, Charlotte Gibney pedig megtartotta magának a bátyjával kapcsolatos aggodalmait, követte életének egyik legfontosabb, kimondatlan szabályát: ha nem beszélsz valamiről, ha nem veszel róla tudomást, akkor nincs is. Holly gyanítja, hogy az anyja ezért nem ült le vele a Nagy Beszélgetésre, amikor betöltötte a tizenhármat, és elkezdett nőni a melle.

Az elmúlt év decemberében Charlotte már nem kerülgethette tovább az elefántot a nappaliban, ami nem is elefánt volt, hanem a gyagyás bátyja. Nagyjából abban az időben, amikor Holly gyanítani kezdte, hogy Chet Ondowsky több lehet a helyi tévé riporterénél, Charlotte megbízta a lányát és a lánya barátját, Jerome-ot azzal, hogy szállítsák el Henry bácsit a Rolling Hills Idősek Otthonába. Ez akkoriban történt, amikor a delta-variáns felütötte a fejét az Egyesült Államokban.

A Rolling Hills egyik dolgozója pozitív lett erre az új, jóval fertőzőbb Covid-változatra. A gondozó visszautasította az oltást, mert azt olvasta az interneten, hogy abortált magzatokból nyert szöveteket tartalmaz. Hazaküldték, de későn. A delta elszabadult a Rolling Hillsben, és az idősek közül több mint negyvenen elkapták, más-más következménnyel. Tucatnyian meghaltak. Holly Henry bácsikája nem volt közöttük. Még csak meg sem betegedett. Kétszer is beoltották – Charlotte tiltakozott, de Holly ragaszkodott hozzá –, és bár pozitívan tesztelt, még csak szipogni sem kezdett.

Charlotte halt bele.

Lelkes Trump-támogatóként – ezt a tényt minden egyes alkalommal a lánya orra alá dörgölte – visszautasította az oltást, és maszkot sem volt hajlandó hordani. (Kivéve a szupermarketben és a bankfiókban, ahol ezt megkövetelték. Ezekre az alkalmakra tartogatta az élénkpiros, MAGA{2}-feliratos darabot.)

Július negyedikén Charlotte részt vett egy maszkellenes megmozduláson az állam fővárosában, ahol egy ÉN TESTEM, ÉN DÖNTÉSEM feliratos táblát lengetett (bár ez a meggyőződés nem tartotta vissza attól, hogy kérlelhetetlenül abortuszellenes legyen). Július hetedikén elveszítette a szaglását, és köhögni kezdett. Tizedikén felvették a Mercy Kórházba, kilenc sarokra a Rolling Hills Idősek Otthonától, ahol a bátyja pompás egészségnek örvendett… Legalábbis testileg. Tizenötödikén lélegeztetőgépre tették.

Charlotte végső, brutálisan rövid betegsége alatt Holly Zoomon keresztül látogatta. Anyja a legvégsőkig kitartott amellett, hogy a vírus léte álhír, és egy súlyosabb influenzát kapott el. Huszadikán halt meg, és csak Holly társának, Pete Huntley-nak a kapcsolatai mentették meg attól, hogy a holttestét egy hűtőkamionba helyezzék a hullaház mellett. Ehelyett a Crossman Ravatalozóba vitték, ahol a temetkezési vállalkozó villámgyorsan leszervezett egy zoomos temetést. Másfél éve tartott a pandémia, így már nagy gyakorlatot szerzett a közvetített szertartások terén.

Holly végre kisírja magát. Arra gondol, megnéz egy filmet, de nem lelkesedik az ötletért, ami ritka nála. Aztán arra jut, hogy lefekszik egy kicsit, de Charlotte halála óta rengeteget alszik. Feltételezi, hogy az elméje így küzd meg a gyásszal. Olvasni sincs kedve. Kétli, hogy tudná követni a szavakat.

Az anyja helyén üresség van, ennyi az egész. Kettejük kapcsolata mindig terhelt volt, és még rosszabb lett, amikor Holly távolodni kezdett Charlotte-tól. Főképpen Bill Hodgesnak köszönhető, hogy sikerült neki. Holly gyásza akkor is mély volt, amikor Bill meghalt – hasnyálmirigyrákban –, de az a gyász, amit most érez, mélyebb és bonyolultabb, mert Charlotte Gibney – halottról vagy jót, vagy igazat – a megnyomorító szeretet specialistája volt. Legalábbis, ha a lányáról volt szó. Ez az elidegenedés még erősebb lett, amikor Charlotte teljes szívével a korábbi elnök mellé állt. Holly és Charlotte személyesen is találkoztak az elmúlt két évben, utoljára karácsonykor, amikor Charlotte mindent megfőzött, amiről úgy gondolta, hogy Holly kedvenc étele, de minden fogás boldogtalan, magányos gyerekkorára emlékeztette a lányát.

Két telefon van az asztalán: az egyik a magán-, a másik a hivatali ügyekre. A Becsületes megtaláló-nak sok munkája van a pandémia alatt, bár a nyomozások meglehetősen nyögvenyelősen mennek. A cég most bezárt, tele van üzenetekkel a hivatali telefon, amelyen Pete Huntley hangja közli, hogy az ügynökség augusztus elsejéig zárva tart. Holly fontolóra vette, hogy hozzáteteti, „családban történt haláleset miatt”, de aztán arra jutott, hogy ehhez senkinek semmi köze. Csak azért hallgatja le az üzeneteket, mert robotpilóta üzemmódban dolgozik.

Látja, hogy négy hívás is érkezett a negyven perc alatt, amíg az anyja temetésén volt. Mind ugyanarról a számról. A hívó négy üzenetet is hagyott. Holly először a legszívesebben kitörölné őket, mert körülbelül annyi kedve van egy új ügyet bevállalni, mint filmet nézni vagy olvasni, de erre körülbelül annyira képes, mint egy képet ferdén lógva vagy az ágyát bevetetlenül hagyni.

Az üzenetek meghallgatása nem jár azzal a kötelezettséggel, hogy visszahívjam a számot, győzködi magát, és megnyomja a lejátszógombot az első hangüzenetért. 13:02-kor érkezett, pont amikor elkezdődött az utolsó Charlotte Gibney Show.

„Halló! Penelope Dahl vagyok. Tudom, hogy zárva vannak, de nagyon fontos. Vészhelyzetről van szó. Remélem, visszahívnak, amint lehet. Az ügynökséget Isabelle Jaynes nyomozó ajánlotta a figyelmembe…”

Itt ér véget az üzenet. Holly persze pontosan tudja, ki az az Izzy Jaynes. Pete társa volt, amikor Pete még zsaruként dolgozott, de nem ez tűnik fel neki az üzenetben. Ami igazán szíven üti, az az, hogy Penelope Dahl hangja pont olyan a telefonban, mint az ő elhunyt édesanyjáé. Nem is a hangja, hanem a benne rejlő szorongás. Charlotte szinte mindig szorongott valami miatt, és úgy adta át ezt a folyamatos gyötrődést a lányának, mint egy vírust. Például, mint a Covidot.

Holly úgy határoz, Szorongó Penelope többi üzenetét nem hallgatja meg. A hölgynek várnia kell. Pete még egy ideig nyilván nem fog házon kívül dolgozni, mert a Charlotte halála előtti héten ő is pozitívan tesztelt. Két oltás után nem túl beteg, inkább erős nátha, mint influenza, de karanténban van, és még egy ideig ott is lesz.

Holly a szép kis lakás nappalijának utcára néző ablakában áll, és az anyjával elköltött utolsó vacsorára gondol. Igazi karácsonyi vacsora, mint a régi szép időkben, lelkendezett Charlotte vidám és izgatott hangon, amely mögött lüktetett a nem szűnő szorongás. Az igazi karácsonyi vacsora száraz pulykahúsból, becsomósodott krumplipüréből és szottyadt spárgából állt. Ó, és egy gyűszűnyi Mogen David borból, amellyel tósztot mondtak. Milyen szörnyű volt az a vacsora, és milyen szörnyű, hogy az volt az utolsó vacsorájuk együtt! Mondta vajon, hogy szeretlek, anya, mielőtt hazaindult másnap reggel? Úgy emlékszik, igen, de nem venne rá mérget. Bizonyosan csak a megkönnyebbülésre emlékszik, amikor befordult az első sarkon, és már nem látta az anyja házát a visszapillantó tükörben.

2

Holly a számítógép mellett hagyta a cigarettásdobozt. Visszamegy érte, kiráz belőle egy cigit, meggyújtja, majd a töltőn álló telefonra pillant, felsóhajt, és meghallgatja Penelope Dahl második üzenetét is. Rosszalló hangon kezdődik.

„Nagyon kevés a hely az üzeneteknek, Ms. Gibney. Bonnie lányomról szeretnék önnel, vagy Mr. Huntley-val vagy mindkettejükkel beszélni. Három hete, július elsején eltűnt. A rendőrségi nyomozás nagyon felületes volt. Megmondtam Jaynes nyomozónak, egyenesen a szemébe…”

Üzenet vége.

– Egyenesen a szemébe mondtam Izzynek – ismétli meg Holly, és az orrlyukán át kifújja a füstöt. A férfiakat gyakran rabul ejti Izzy vörös haja (amelyhez mostanában kétségkívül fodrászt is segítségül hív) és ködös, szürke tekintete, a nőket már kevésbé. De jó nyomozó. Holly eldöntötte, hogy ha Pete végleg nyugdíjba vonul, amivel állandóan fenyegetőzik, akkor megpróbálja Isabelle-t is átcsalni a zsaruktól a sötét oldalra.

Már tétovázás nélkül ugrik a harmadik üzenetre. Tudnia kell, hogyan végződik a történet. Bár nagyjából biztos benne. Jó esély van rá, hogy Bonnie Dahl megszökött otthonról, amit az anyja képtelen elfogadni. Penelope Dahl hangja visszatér.

„Bonnie segédkönyvtáros a Bell campusán. A Reynoldsban. Júniusban ismét megnyitották a nyári iskolások számára, bár természetesen csak maszkkal lehet belépni, és ha jól sejtem, nemsokára az oltási igazolást is be kell mutatni, bár eddig nem kellett…”

Üzenet vége. Rátérne a lényegre, hölgyem? – gondolja Holly, és lenyomja a gombot az utolsó üzenethez is. Penelope hadarni kezd, mintha rappelne.

„Biciklivel jár dolgozni. Mondtam már neki, hogy nem biztonságos, de mindig azt válaszolja, hogy sisakot visel, mintha az megmenthetné egy eséstől vagy attól, hogy elüsse egy autó. Beugrott a Jet Martba egy üdítőért, és akkor látták… – Penelope sírni kezd. Hallgatni is nehéz. Holly nagyot slukkol a cigarettából, aztán elnyomja. – …utoljára. Kérem, segítsenek!”

Üzenet vége.

Holly eddig állt, az üzeneteket kihangosította. Most leül, és visszateszi a készüléket a töltőre. Először azóta, hogy Charlotte megbetegedett – nem, azóta, hogy Holly rádöbbent, nem fog meggyógyulni –, a gyász visszavonul a rövid üzenetek mögé. Szeretné hallani az egész történetet, vagy legalábbis annyit, amennyit Szorongó Penelope tud. Pete valószínűleg nem ismeri az ügyet, de Holly úgy dönt, felhívja. Mi más dolga lenne azon kívül, hogy az utolsó videólátogatásokra gondol, meg Charlotte riadt tekintetére, amikor gép segített neki lélegezni?

Pete első kicsengésre felveszi a telefont, a hangja rekedt.

– Szia, Holly! Őszinte részvétem az édesanyád miatt.

– Köszönöm.

– Szép volt a gyászbeszéded. Rövid, de kedves. Bárcsak… – A hangja köhögésbe fullad. – …láthattalak volna. Mi történt, valami számítógépes hiba?

Holly helyeselhetne, de szokásává vált, hogy az igazat mondja, kivéve akkor, amikor teljességgel képtelen rá.

– Nem hiba volt, kikapcsoltam a videót. Ki vagyok készülve. Te hogy vagy, Pete?

Hallja a hurutot zörögni a férfi mellkasában, amikor felsóhajt.

– Nem borzalmasan, de tegnap jobban voltam. Jesszus, remélem, nem a hosszú változatot fogtam ki.

– Orvossal beszéltél már?

A férfi rekedten felkacag.

– Ilyen erővel Ferenc pápát is hívhatnám. Tudod, hány új eset volt tegnap a városban? Háromezer-négyszáz. Exponenciálisan emelkedik. – Újabb köhögőroham.

– A sürgősségi?

– Maradok a gyümölcslénél és a paracetamolnál. Az a legrosszabb, hogy állandóan kurva fáradt vagyok. Akárhányszor kimegyek a konyhába, felér egy hegymenettel. A mosdóban le kell ülnöm, úgy pisilek, mint a csajok. Ha túl sok a részlet, szólj!

Tényleg túl sok, de Holly nem szól. Először úgy gondolta, Pete miatt nem kell aggódnia, hiszen az áttöréses esetek nem súlyosak, de talán mégis kellene kicsit aggódni.

– Csak traccsolni hívtál, vagy akarsz is valamit?

– Nem akarlak zavarni, ha…

– Nyugodtan zavarj! Hadd gondoljak másra is, ne csak magamra! Kérlek! Te jól vagy? Nem vagy beteg?

– Megvagyok. Nem hívott fel egy…

– …Penny Dahl nevű nő? Arról van szó? Már négy üzenetet hagyott a cég rögzítőjén.

– Az enyémen is. Visszahívtad?

Holly tudja, hogy Pete nem hívta vissza a nőt. Ezt is tudja: Szorongó Penelope rákattintott a Becsületes megtaláló honlapjára vagy a Facebook-oldalukra, és talált két céges telefonszámot, a társakét, egy férfiét és egy nőét. Szorongó Penelope felhívta a férfit, mert amikor gond van – vészhelyzet, ahogy fogalmazott –, első körben nem a kancától kérsz segítséget. Hanem a csődörtől. A kancát csak akkor hívod, ha minden más csődöt mond. Holly már megszokta, hogy a Becsületes megtaláló istállójában ő a kanca.

Pete megint felsóhajt, újra hallatja azt a nyugtalanító zörgést.

– Amennyiben elfelejtetted volna, zárva vagyunk, Hols. És amikor az ember olyan szarul van, mint most én, nem gondol arra, hogy egy sírós, elvált anyukával lefolytatott beszélgetéstől majd jobban lesz. Te meg most veszítetted el az édesanyádat, szerintem ettől te sem leszel jobban. Várjunk augusztusig, azt javaslom. Nyomatékosan. Addigra a kislány Fort Wayne-ből vagy Phoenixből vagy San Franből csak felhívja anyucit. – Köhög egy kicsit, aztán folytatja. – Vagy a zsaruk megtalálják a holttestét.

– Úgy mondod, mintha tudnál valamit, bár nem is beszéltél az anyával. Az újságban volt szó róla?

– Ja, ja, húzós sztori volt. Itt a különkiadás, a legfrissebb különkiadás! Két sor a rendőrségi hírekben, a Cumberland sugárúton elájult meztelen férfi és a City Center parkolójában kóborló veszett róka között. Semmi sincs az újságokban mostanában, csak a Covid meg a maszkok miatt egymás torkának ugró emberek. Ami körülbelül olyan, mint amikor az esőben állók vitatkozni kezdenek, hogy megáznak-e, vagy sem. – Elhallgat, majd habozva hozzáteszi: – Az asszony a hangüzenetben Izzyről panaszkodott, fel is hívtam.

Holly mosolykészlete ezen a nyáron meglehetősen kiapadt, de most érez egyet az arcán. Jó tudni, hogy nem csak ő lett munkafüggő.

Mintha Pete látná, pedig nem zoomolnak.

– Ne keríts nagy feneket a dolognak, jó? Amúgy is akartam beszélni Izzel, megtudni, hogy van.

– És?

– Covid szempontjából rendben. Az utolsó pasiját viszont kihajította, ment a bla-bla-bla. Rákérdeztem nála erre a Bonnie Dahlra. Izzy azt mondja, eltűnt személyként kezelik. Jó okuk van rá. A szomszédok szerint Dahl és az anyja rengeteget veszekedtek, néha jó hangosan, és Dahl biciklijén volt is egy búcsúüzenet. De az anyja ebből rosszat sejtett, Izzy meg kétértelműnek találta.

– Mi állt rajta?

– Két szó: Elegem van. Ami vagy azt jelenti, hogy elhagyta a várost, vagy…

– …vagy öngyilkos lett. Mit mondanak a barátai az elmeállapotáról? Vagy a munkatársai a könyvtárban?

– Fogalmam sincs – feleli Pete, és köhögni kezd. – Itt szálltam ki a dologból, és neked is itt kellene, legalábbis most. Vagy meglesz még az ügy elsején, vagy addig megoldódik.

– Így vagy úgy – feleli Holly.

– Pontosan. Így vagy úgy.

– Hol találták meg a kerékpárt? Ms. Dahl azt mondta, hogy a lánya üdítőt vett a Jet Martban az eltűnése éjszakáján. Ott volt? – Holly legalább három Jet Mart élelmiszerboltról tud a városban, de ennél feltehetően több van.

– Megint csak azt tudom mondani, hogy fogalmam sincs. Most pedig lefekszem. És tényleg őszinte részvétem az édesanyád miatt.

– Köszi. Ha nem leszel jobban, fordulj orvoshoz, kérlek! Ígérd meg!

– Te nyaggatsz, Holly.

– Igen. – Újra elmosolyodik. – Ehhez értek, ugye? Anyámtól tanultam. Most pedig ígérd meg!

– Rendben. – Pete valószínűleg hazudik. – Még egy dolog.

– Micsoda? – Holly arra gondol, hogy a férfi az üggyel kapcsolatban mond valamit (már ügyként gondol rá), de nem.

– Soha nem fogsz meggyőzni arról, hogy ez a Covid szarság természetes úton jött létre, hogy denevérekről, krokodilbébikről vagy valami másról ugrott át az emberre azon a kínai piacon. Azt nem tudom, hogy egy kutatólaboratóriumból szabadult-e ki, ahol kifejlesztették, vagy szándékosan szabadították el, de ahogy a nagyapám mondta volna, nem zörög a haraszt…

– Kissé paranoiásan hangzik, Pete.

– Gondolod? Ide figyelj, a vírusok mutálódnak. A túléléshez kell nekik. De ugyanúgy mutálódhatnak kevésbé veszélyes változattá, mint veszélyesebbé. Ez történt a madárinfluenzával is. De ez egyre rosszabb lesz. A delta azokat is megfertőzi, akiket kétszer oltottak, mint engem. És azok, akik alig betegszenek meg a deltától, négyszer annyi vírust hordoznak, mint az eredeti változatnál, ami azt jelenti, hogy még könnyebben átadják. Ez neked véletlennek tűnik?

– Nehéz megállapítani – feleli Holly. Azt viszont könnyű megállapítani, ha valaki a kedvenc témáján lovagol. Pete éppen ezt teszi. – Lehet, hogy a delta-variáns fog meggyengülni.

– Majd megtudjuk, nem igaz? Amikor megérkezik a következő. Ami biztosan megérkezik. De közben tegyük félre Penny Dahlt, és keressünk valamit a Netflixen! Én legalábbis ezt fogom tenni.

– Valószínűleg jó tanács. Vigyázz magadra, Pete! – Ezzel Holly véget is vet a hívásnak.

Semmit sem akar nézni a Netflixen (szerinte a legnagyobb költségvetéssel készült filmek is meglepően középszerűek), de a gyomra halk, tapogatózó korgásokkal jelentkezik, és úgy dönt, hallgat rá. Valami vigaszkaja kellene. Talán paradicsomleves és egy grillsajtos szendvics. Pete értesülései a vírusokról valószínűleg az internet pöcegödréből származnak, de a tanács, hogy egyelőre hagyják Penelope „Penny” Dahlt, kétségkívül értékes.

Felmelegíti a levest, és elkészíti a grillsajtos szendvicset, jó sok mustárral és egy kis savanyúsággal, ahogy szereti, és nem hívja fel Penelope Dahlt.

3

Legalábbis este hétig nem. A Bonnie Dahl kerékpárjára ragasztott üzenet nem hagyja nyugodni: Elegem van. Sokszor fontolóra vette már, hogy ő is hagy egy ilyen üzenetet, és lelép Dodge-ból, de soha nem tette meg. Olyan is volt, hogy arra gondolt, véget vet mindennek – meghúzza a ravaszt, ahogy Bill mondta volna –, de soha nem gondolta komolyan.

Nos… Talán egyszer vagy kétszer.

A dolgozószobából hívja fel Ms. Dahlt, és a nő azonnal felveszi a telefont. Mohón, kicsit levegő után kapkodva.

– Halló! A Becsületes megtaláló-tól hív?

– Igen. Holly Gibney vagyok. Miben segíthetek önnek, Ms. Dahl?

– Hála istennek, hogy visszahívott. Azt hittem, ön és Mr. Huntley elutaztak, vagy valami ilyesmi.

Bárcsak, gondolja Holly.

– Beugrana holnap az irodába, Ms. Dahl? A cím…

– A Frederick-épületben vannak, tudom. Hát persze. A rendőrség nem sokat segített. Egyáltalán nem. Mikor?

– A kilenc óra megfelel?

– Tökéletes. Nagyon köszönöm. A lányomat utoljára július elsején, négy perccel nyolc óra után látták. Van egy videófelvétel róla egy boltban, ahol…

– Majd holnap megbeszéljük – szól közbe Holly. – De nem tudok garanciát vállalni, Ms. Dahl. Attól tartok, csak én állok rendelkezésre. A társam beteg.

– Atyaég, csak nem Covid?

– Az, de enyhe lefolyású. – Legalábbis Holly reméli, hogy az. – Most csak néhány kérdést szeretnék tisztázni. Azt állította az üzenetben, hogy Bonnie-t utoljára egy Jet Martban látták. Van belőle jó néhány a városban. Melyik volt az?

– A park melletti. A Red Bank sugárúton. Ismeri a környéket?

– Igen. – Holly még tankolt is annál a Jet Martnál párszor. – Ott találták meg a kerékpárját is?

– Nem, valamivel arrébb a Red Banken. Van ott egy üres épület… bár elég sok üres épület van a parknak azon a részén, mert valamikor autószerelő műhely volt, vagy ilyesmi. A kerékpár ott volt kitámasztva előtte.

– Meg sem kísérelték elrejteni?

– Nem, ilyesmiről szó sem volt. Az a nyomozó, a Jaynes nevű nő, azt mondta, hogy Bonnie esetleg szerette volna, hogy megtalálják. Azt is említette, hogy a busz- és vasútállomás csak másfél kilométerre van onnan, éppen a belváros előtt. De én megmondtam, Bonnie nem hagyná ott a biciklit, hogy aztán gyalogolhasson. Miért tenné? Úgy értem, oka van annak, hogy ott állt.

Kezdi felszívni magát, azt a hisztérikus ritmust veszi fel, amelyet Holly jól ismer. Ha most nem állítja le az asszonyt, ülhet a telefonon még egy óráig.

– Hadd állítsam meg egy pillanatra, Ms. Dahl…

– Penny, hívjon Pennynek.

– Rendben, akkor Penny. Majd holnap beszélünk a részletekről. Négyszáz dollár a napidíjunk, minimum három napot kell lekötni, plusz költségek, amelyekről részletes számlát kap. Elfogadok Master és Visa kártyát, valamint csekket is. Az AmEx nem jó, az… – A pocsék szó merül fel Hollyban először. – Bonyolult velük dolgozni. Hajlandó ilyen feltételek mellett is elkezdeni a munkát?

– Igen, természetesen. – Semmi tétovázás nincs az asszony hangjában. – Az a Jaynes nevű nő megkérdezte, Bonnie nem depressziós-e, tudom, hogy mire gondolt, az öngyilkosságra, de Bonnie vidám kis lélek, még a szakítása után is azzal a kokóssal, akiért úgy rajongott, két-három hét múlva a régi, derűs önmaga volt, bár inkább egy hónap lehetett, de…

– Holnap megbeszéljük – ismétli meg Holly. – Mindent elmondhat. Ötödik emelet. És Penny!

– Igen?

– Viseljen maszkot! N95-öset, ha van. Nem tudok segíteni, ha én is megbetegszem.

– Jó, persze, így lesz. Szólíthatom Hollynak?

Holly azt feleli Pennynek, hogy jó, és végre elszabadul a telefontól.

4

Pete javaslatáról nem megfeledkezve Holly tesz egy próbát a Netflixszel, és egy Vérvörös égbolt című filmet választ, de amikor kezdődnek az ijesztő részek, kikapcsolja. Jason, Michael és Freddy minden véres kalandját megnézte, fel tudja sorolni az összes film címét, amelyben Christopher Lee eljátszotta a vérszomjas grófot, de Brady Hartsfield és Chet Ondowsky – főleg az utóbbi – után úgy érzi, elveszítette érdeklődését a horrorfilmek iránt.

Az ablakhoz lép, és az egyik kezében hamutartóval, a másikban cigarettával nézi az estébe hajló napot. Milyen undok szokás ez a cigarettázás! Máris arra gondol, mennyire rá akar majd gyújtani a találkozó alatt Penny Dahllal, mert az új ügyfelek fogadása mindig stresszes volt számára. Jó nyomozó, meg is állapította, hogy erre született, ez az ő hivatása, de hacsak lehet, az első találkozókat Pete-re hagyja. Holnap ez nem lehetséges. Arra gondol, megkéri Jerome Robinsont, hogy jöjjön ő is, de a fiú a dédapjáról – jó firma lehetett – szóló könyv szerkesztett változatán dolgozik. Jerome biztosan eljönne, ha megkérné, de nem fogja kirángatni. Ideje nagy levegőt venni.

Az épületben nem is lehet dohányozni. Ki kell mennem majd az utcára, amikor az a nő elmegy.

Holly tisztában van vele, hogy pontosan így gondolkodnak és viselkednek a függők: úgy rendezik át az életüket, hogy helyet csináljanak a rossz szokásoknak. A dohányzás undorító és veszélyes… de nincs vigasztalóbb, mint az a papírból és dohányból készült halálos kis rúd.

Amennyiben a lány vonatra szállt, akkor is maradt nyoma, ha készpénzzel fizetett. Ugyanez áll a Greyhound-, a Peter Pan-, a Magic Carpet- és a Lux-buszokra. De a következő sarkon van két fapados cég, azok ideiglenes útvonalakra specializálódtak. Az egyik a Tri-State, de mi is a másik?

Holly nem emlékszik rá, és ma éjjel a neten sem akar szörfölgetni. Meg aztán ki állíthatná bizonyosan, hogy Bonnie Dahl busszal vagy egy Amtrak-vonattal ment tovább? Lehet, hogy stoppolt. Holly az Ez történt egy éjszaka című filmre gondol, amelyben Claudette Colbert úgy stoppolt le egy kocsit magának és Cary Grantnek, hogy felhúzta a szoknyáját és megigazította a harisnyáját. Annyira azért nem változnak a dolgok… Csakhogy Bonnie Dahl mellett nem volt ott egy erős férfi, hogy megvédje. Hacsak nem jött össze megint a régi pasijával, akit az anyja emlegetett.

Nincs értelme most ezen filózgatni. Holnap bőven lesz miről elmélkednie. Legalábbis reméli. Penny Dahl problémája elég gondolkodnivalót ad majd ahhoz, hogy ne csak az anyjának a politika miatt bekövetkezett, értelmetlen halála járjon a fejében.

Reménykedem, Holly-reménységgel, gondolja, majd bemegy a hálószobába, átöltözik pizsamába, és imádkozik.

{1} Homoszexuális (spanyol).

{2} Make America Great Again, a. m. „Tegyük újra naggyá Amerikát”, Donald Trump elnökválasztási kampányszlogenje. (A szerk.)