Anton Pavlovics
Csehov

Sirály

Komédia, négy felvonásban
– részlet –

Morcsányi Géza
fordítása

Fordította
MORCSÁNYI GÉZA

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
АНТОН ПАВЛОВИЧ ЧЕХОВ
Чайка
Полное собрание сочинений в тридцати томах
Том тринадцатый, ПЬЕСЫ 1895–1904.
Издательство «Наука», Москва, 1978.

Fordítás © Morcsányi Géza, 2022

Szereplők

Arkagyina (Irina Nyikolajevna, a férje után Trépljeva), színésznő

Trépljev1 (Konsztantyin Gavrilovics, Kosztya), a fia, fiatal férfi

Szorin (Pjotr Nyikolajevics), Arkagyina bátyja

Nyina (Nyina Mihajlovna Zarecsnaja), fiatal lány, gazdag földbirtokos lánya

Samrajev (Ilja Afanaszjevics), leszerelt hadnagy, Szorin intézője

Polina Andrejevna, Samrajev felesége

Mása, a lányuk

Trigorin (Borisz Alekszejevics), prózaíró

Dorn (Jevgenyij Szergejevics), orvos

Medvegyenko (Szemjon Szemjonovics), tanító

Jakov, munkás

Szakács

Szobalány

A cselekmény a Szorin-birtokon játszódik.

A harmadik és a negyedik felvonás között két év telik el.

Első felvonás

Park a Szorin-birtokon. A nézőtérre merőlegesen széles fasor vezet a park belsejébe, egy tóhoz, rajta keresztben egy házi előadáshoz sebtében összeütött színpad, úgyhogy a tó egyáltalán nem látszik. A színpad mindkét oldalán bokorsövény. Néhány szék, egy kisasztal.

Épp most ment le a nap. A színpadon, a leeresztett függöny mögött Jakov és még néhány munkás; köhögés, kopácsolás hallatszik. Mása és Medvegyenko balról jön, sétából visszatérve.

Medvegyenko

Maga hogyhogy mindig feketében jár?

Mása

Mert gyászolom az életemet. Boldogtalan vagyok.

Medvegyenko

Hogyhogy? (Töprengve.) Nem értem… Maga egészséges, az apja, jó, nem gazdag, de megvan mindene. Nekem sokkal nehezebb életem van, mint magának. Huszonhárom rubelt kapok egy hónapra összesen, meg még vonják az öregségi pénztárt is, és mégse hordok gyászruhát. (Leülnek.)

Mása

Nem a pénz számít. Aki szegény, az is lehet boldog.

Medvegyenko

Elméletileg, de gyakorlatilag mi a helyzet: én, az anyám, a két húgom plusz az öcskös, és a fizetésem meg huszonhárom rubel összesen. Hiszen enni-inni kell, nem? Tea meg cukor kell, nem? Dohány kell, nem? Hát, ebből jöjjön ki, aki tud.

Mása

(A színpad felé pillant.) Mindjárt kezdődik az előadás.

Medvegyenko

Igen. Zarecsnaja ad elő egy színdarabot, amit Konsztantyin Gavrilovics írt. Szerelmesek egymásba, és ma este lelkileg egyesíti őket, hogy bemutatják a közös műalkotásukat. Az én lelkemnek meg a magáénak viszont nincs érintkezési pontja. Én szeretem magát, a vágytól nem bírok megmaradni otthon, mindennap idegyalogolok hat és fél kilométert,2 meg vissza hat és felet, és maga felől csak indifferenciával találkozom. Érthető is. Pénzem nincs, nagy a családom… Mért akarna hozzámenni egy olyan emberhez, akinek magának sincs mit ennie.

Mása

Marhaság. (Dohányt szippant.) Engem meghat a maga szerelme, de nem tudom viszonozni, ennyi az egész. (Nyújtja a dohányos szelencét.) Parancsoljon.

Medvegyenko

Nem kérek.

Szünet.

Mása

Fülledt a levegő, éjjel vihar lesz biztos. Maga folyton vagy okoskodik, vagy a pénzről beszél. Maga szerint nincs nagyobb szerencsétlenség, mint a szegénység, énszerintem viszont ezerszer könnyebb rongyokban járni és kunyerálni, mint… Különben maga ezt úgyse érti…

Jobbról jön Szorin és Trépljev.

Szorin

(Sétabotra támaszkodik.) Nekem, apukám, valahogy nem smakkol ez a falusi élet, és hát egyértelmű, hogy nem fogok itt megszokni soha. Tegnap tízkor feküdtem le, és ma reggel kilenckor úgy ébredtem, mintha a sok alvástól az agyam oda lenne ragadva a koponyámhoz meg micsoda… (Nevet.) Aztán ebéd után véletlenül megint elaludtam, és most, mint akit agyonvertek, rémesen érzem magam, végső fokon…

Trépljev

Így van, neked városban kéne laknod. (Meglátja Mását és Medvegyenkót.) Kérem szépen, majd szólunk, ha kezdés van, de most még nem szabad idejönni. Menjenek innen, kérem.

Szorin

(Másának.) Marja Iljinyisna, legyen olyan jó, kérje meg az édesapját, hogy ne köttesse meg a kutyát, mert nagyon vonyít. A húgom megint egész éjjel nem tudott aludni.

Mása

Szóljon maga az apámnak, mert én nem fogok. Engem kíméljen meg ettől. (Medvegyenkónak.) Gyerünk.

Medvegyenko

(Trépljevnek.) Akkor majd üzenjen, ha kezdődik.

Mindketten elmennek.

Szorin

Tehát megint egész éjjel vonyítani fog a kutya. Most mondd meg, hogy itt a birtokon sohase tudtam úgy ellenni, ahogy szerettem volna. Az volt, hogy kivettem a huszonnyolc nap szabadságot, lejöttem ide pihenni meg micsoda, de hát itt az embert annyit zaklatják mindenféle marhasággal, hogy legszívesebben már egy nap után menne a fenébe. (Nevet.) Mindig boldog voltam, amikor elmentem innen… Na, most meg már nyugdíjas vagyok, hát már nem ugrálhatok végső fokon. Akár tetszik, akár nem, itt kell lakni.

Jakov

(Trépljevnek.) Konsztantyin Gavrilics, mi elmegyünk fürödni.

Trépljev

Jó, csak tíz perc múlva legyetek a helyeteken. (Az órájára néz.) Mindjárt kezdés.

Jakov

Igenis. (Elmegy.)

Trépljev

(A színpadot nézi.) Kész is a színház. Függöny, aztán takarás, aztán még egy, és a többi az üres tér. Díszlet semmi. Egyenesen a tóra látni és a horizontra. Pontosan fél kilenckor húzzuk föl a függönyt, amikor feljön a hold.

Szorin

Nagyszabású.

Trépljev

Ha Zarecsnaja elkésik, akkor persze oda az egész hatás. Már itt kellene lennie. Nagyon őrzi az apja meg a mostohája, a börtönből könnyebb lenne neki megszökni, mint otthonról. (Megigazítja a nagybátyja nyakkendőjét.) Összevissza áll a hajad meg a szakállad. Meg kéne nyiratkozni, mondjuk…

Szorin

(A szakállát igazgatja.) Életem tragédiája. Fiatalkoromban is olyan volt a külsőm, mint egy nagy piásnak meg micsoda. Engem soha nem szerettek a nők. (Leül.) Mitől van ilyen rossz kedve a húgomnak?

Trépljev

Mitől? Unatkozik. (Leül Szorin mellé.) Féltékeny. Már engem se szível, az előadást se, a drámámat se, mert Zarecsnaja esetleg megtetszik a prózaírójának.3 Nem is ismeri a darabomat, de már gyűlöli.

Szorin

(Nevet.) Csak kitalálod biztos…

Trépljev

Már az is bosszantja, hogy itt, ezen a kicsi kis színpadon Zarecsnajának lesz sikere, és nem neki. (Az órájára pillant.) Egy pszichológiai kuriózum, ez az én anyám. Nem vitás, hogy tehetséges, okos, képes zokogni egy könyvön, kívülről megtanulja neked a Nyekraszov-összest, úgy ápol beteget, mint egy angyal, de csak egyszer dicsérd meg előtte Eleonora Dusét.4 Ohohó! Dicsérni csak őt szabad, írni csak róla szabad, odalenni tőle, lelkendezni, hogy milyen zseniális volt a Kaméliás hölgyben vagy a Kábult életben,5 de itt, falun ez a maszlag nincs, tehát unatkozik és dúl-fúl, és mind az ellenségei vagyunk, és mi tehetünk mindenről. Azonkívül babonás, fél a három gyertyától, fél a tizenharmadikától. Zsugori. Hetvenezer rubelje van egy odesszai bankban – ezt biztosan tudom. De ha kölcsönkérsz tőle, sírva fakad.

Szorin

Beképzeled, hogy anyádnak nem tetszik a darabod, és már emiatt izgulsz meg micsoda. Nyugodj meg, anyád imád téged.

Trépljev

(Szirmokat tépdes egy szál virágról.) Szeret, nem szeret, szeret, nem szeret, szeret, nem szeret… (Nevet.) Látod, nem szeret az anyám. Még mit nem! Élni akar, szerelmes lenni, világos blúzokat hordani, csakhogy én már huszonöt éves vagyok, és állandóan emlékeztetem rá, hogy már nem fiatal. Ha nem vagyok ott, csak harminckét éves, ha ott vagyok, negyvenhárom, ezért gyűlöl. És azt is tudja, hogy nem tartom sokra a színházat. Ő szerelmes a színházba, azt képzeli, hogy az emberiséget szolgálja vele, a szent művészetet, de szerintem a mai színház csupa rutin, előítélet. Amikor fölmegy a függöny, és ezek a hatalmas tehetségek, a szent művészet papjai esti fényben, háromfalú szobákban eljátsszák nekem, hogy az emberek hogyan esznek, isznak, szeretnek, járnak, viselik a zakójukat; amikor a giccses képeikből és ócska frázisaikból megpróbálják kiizzadni a mondanivalót – kisszerű, szájba rágott, házi használatú mondanivalót; amikor ezerféle variációban tálalják mindig ugyanazt, egy és ugyanazt, egy és ugyanazt, akkor én hanyatt-homlok menekülök, ahogy Maupassant menekült az Eiffel-torony elől, hogy ne nyomja szét az agyát a giccs.6

Szorin

Azért csak kell a színház.

Trépljev

Új formák, azok kellenek. Új formák kellenek, és ha nincsenek, akkor inkább nem kell semmi. (Az órájára néz.) Szeretem anyát, nagyon szeretem, de cigarettázik, iszik, nyíltan együtt él ezzel a prózaíróval,7 a nevét állandóan csócsálják az újságok – és ez engem megvisel. Néha meg egyszerűen a közönséges halandó egoizmusa beszél belőlem; sokszor bánom, hogy az anyám híres színésznő, és arra gondolok, hogy ha egy egyszerű nő lenne, mennyivel boldogabb lennék. Pjotr bácsi, hát van annál borzasztóbb és ostobább helyzet, mint hogy sokszor ott ültek nála a vendégei, csupa híresség, színészek, írók, és csak én nem vagyok közülük semmi, és csak azért tűrnek meg, mert az ő fia vagyok? Ki vagyok én? Mi vagyok én? Az egyetemet harmadéves koromban, úgymond, tisztázatlan körülmények között otthagytam,8 semmihez nincs tehetségem, pénzem egy kopejka sem, az igazolványomban annyi van, hogy közrendű kijevi lakos.9 Persze, mert az apám is az volt, közrendű kijevi lakos, bár ő is híres színész volt. Úgyhogy amikor például anyám szalonjában ez a sok író meg művész nagy kegyesen felém fordult, akkor úgy éreztem, a pillantásukkal csak azt méricskélik, hogy mennyire semmi vagyok – tudtam, hogy ezt gondolják, és szenvedtem a megaláztatástól…

Szorin

Apropó, mondd már meg nekem, milyen ember anyádnak ez a prózaírója?10 Nem lehet eligazodni rajta. Folyton hallgat.

Trépljev

Okos ember, hétköznapi, egy kicsit olyan melankolikus. Rendes úriember. Még messze nincs negyvenéves, de már híres, és jól van lakva, dugig jól van lakva. Most már csak sörözik és csak a korosabb nőket tudja szeretni.11 Ami az írásait illeti… hogy is mondjam neked? Szépek, tehetségesek… de… Tolsztoj és Zola után az ember nemigen olvas Trigorint.

Szorin

Pedig én, apukám, nagyon szeretem az írókat. Valamikor két dolgot akartam szenvedélyesen: meg akartam nősülni, és irodalmár akartam lenni, de nem sikerült se ez, se az. Igen. Kis írónak lenni, még az is jó dolog, végső fokon.

Trépljev

(Hallgatózik.) Lépéseket hallok… (Átöleli a nagybátyját.) Nem tudok élni nélküle… Még a lépéseinek a hangja is gyönyörű… Őrülten boldog vagyok. (Elébe siet a belépő Nyina Zarecsnajának.) Te varázslónő, életem álma…

Nyina

(Izgatottan.) Nem késtem el… Persze, nem késtem el.

Trépljev

(Kezet csókol.) Nem, nem, nem…

Nyina

Egész nap idegeskedtem, olyan borzalmas volt! Féltem, hogy apa nem fog elengedni… De most elmentek a mostohaanyámmal. Vörös az ég, már jön föl a hold, és csak hajszoltam, hajszoltam a lovat. (Nevet.) De most nagyon örülök. (Erősen megszorítja Szorin kezét.)

Szorin

(Nevet.) Ha jól látom, vörös a szemünk a sírástól… Ej, ej. Nem helyes!

Nyina

Hát, igen… Látja, alig kapok levegőt. Fél óra múlva indulok vissza, sietni kell. Nem lehet, nem lehet, az ég szerelmére, ne marasztaljanak.12 Apa nem tudja, hogy itt vagyok.

Trépljev

Tényleg, már kezdenünk is kell. Menni kell szólni a többieknek.

Szorin

Majd én megyek, készpassz. Ebben a minutában. (Elindul jobbra és énekel.) „Két gránátos francia földre tart…”13 (Visszanéz.) Egyszer ugyanígy elkezdtem énekelni, mire az egyik ügyészhelyettes mondja is: „Nocsak, kegyelmes uram, milyen erős hangja van…” Aztán elgondolkozott, és hozzátette: „De… milyen rossz hallgatni.” (Nevet és elmegy.)

Nyina

Apa és a felesége soha nem akarnak átengedni. Azt mondják, hogy ez egy bohémtanya… Félnek, nehogy elmenjek színésznőnek. De engem úgy vonz ide ez a tó, mint egy sirályt… Tele van a szívem magukkal.14 (Körülnéz.)

Trépljev

Egyedül vagyunk.

Nyina

Mintha ott lenne valaki…

Trépljev

Senki.

Csók.

Nyina

Ez milyen fa?

Trépljev

Szil.

Nyina

Hogyhogy ilyen sötét?

Trépljev

Már este van, minden tárgy sötétebb. Ne menjen el olyan hamar, könyörgök.

Nyina

Nem szabad.

Trépljev

És ha én megyek el magukhoz, Nyina? Egész éjjel ott fogok állni a kertben, és lesem az ablakát.

Nyina

Nem szabad, meglátja az őr. Trezor se szokta még meg magát, és ugatni fog.

Trépljev

Szeretem magát.

Nyina

Csss…

Trépljev

(Lépéseket hall.) Ki az? Ti vagytok, Jakov?

Jakov

(Az emelvény mögül.) Igenis, kérem.

Trépljev

Álljatok be a helyetekre. Kezdés. Jön föl a hold?

Jakov

Igenis, kérem.

Trépljev

A spiritusz megvan? A kén is? Amikor a két vörös szem megjelenik, akkor kénszagnak kell lennie. (Nyinának.) Menjen, minden oda van készítve. Izgul?…

Nyina

Igen, nagyon. Az édesanyja – az hagyján, tőle nem félek, de itt van Trigorin… előtte játszani, attól rettegek, meg szégyellem… A híres író… Fiatal?

Trépljev

Igen.

Nyina

Milyen csodálatos elbeszélései vannak!

Trépljev

(Hűvösen.) Nem tudom, nem olvastam.

Nyina

A maga darabját nehéz játszani. Nincsenek benne élő szereplők.

Trépljev

Élő szereplők! Az életet nem olyannak kell ábrázolni, amilyen, nem is olyannak, amilyennek lennie kell, hanem olyannak, ahogy álmainkban megjelenik.

Nyina

A maga darabjában kevés a cselekmény, csupa monológ az egész. És egy színdarabban szerintem feltétlenül kell hogy legyen szerelem…

Mindketten hátramennek az emelvény mögé. Belép Polina Andrejevna és Dorn.

Polina Andrejevna

Egyre nyirkosabb a levegő. Menjen vissza, vegyen föl kalocsnit.

Dorn

Melegem van.

Polina Andrejevna

Nem vigyáz magára. Olyan önfejű. Maga orvos, pontosan tudja, hogy a nyirkos levegő árt magának, de könnyebb a lelkének, hogyha szenvedek, tegnap is egész este direkt kint ült a teraszon…

Dorn

(Énekelni kezd.) „Ne mondd, hogy odadobtad egész ifjúságod…”15

Polina Andrejevna

Annyira elbűvölte a beszélgetés Irina Nyikolajevnával… észre se vette a hideget. Vallja be, hogy tetszik magának…

Dorn

Ötvenöt éves vagyok.

Polina Andrejevna

Ugyan már, az egy férfinél nem kor. Maga remekül tartja magát, és még mindig tetszik a nőknek.

Dorn

Vagyis mit óhajt?

Polina Andrejevna

Ha színésznőt látnak, mind rögtön leborulnak előtte. Mind!

Dorn

(Énekel.) „Újra itt állok előtted…”16 Ha egy társadalomban szeretik a színészeket, és másképp tekintenek rájuk, mint mondjuk egy vigécre, az úgy van rendjén. Ez az ideálok tisztelete.

Polina Andrejevna

Mindig is odavoltak magáért a nők, és lógtak a nyakán. Az is az ideálok tisztelete?

Dorn

(Vállat von.) És akkor? Nagyon sok jót kaptam a nőktől. Főleg a kitűnő orvost szerették bennem. Tíz vagy tizenöt évvel ezelőtt, emlékszik, az egész kormányzóságban én voltam az egyetlen tisztességes szülészorvos. Továbbá mindig becsületes voltam.

Polina Andrejevna

(Megragadja Dorn kezét.) Drágám!

Dorn

Halkabban. Jönnek.

Belép Arkagyina, Szorinnal karonfogva, Trépljev, Samrajev, Medvegyenko és Mása… … …

Utószó

Anton Pavlovics Csehov (1860–1904) négy nagy drámájának sorát a Sirály (1896) nyitotta meg, ezt követte később a Ványa bácsi (1897), a Három nővér (1901) és a Meggyeskert (más fordításokban Cseresznyéskert, 1903). Bár a Sirály mára igazi klasszikussá vált, első szentpétervári bemutatóját még értetlenség övezte, Sztanyiszlavszkij és Nyemirovics-Dancsenko moszkvai művész színházbeli bemutatója (1898) később mégis sikerre vitte a darabot; értelmezésük hozzásegített az elismertséghez, ugyanakkor évtizedekre meg is határozta a darab olvasatait.

A Sirálynak és Csehov többi drámájának kiapadhatatlan gazdagságát jelzi, hogy a színházak repertoárján folyamatosan jelen van, a társulatok újabb és újabb nemzedékei pedig mindig új, egymásnak néha ellentmondó, a darabból mégis szervesen következő interpretációkat találnak.

Magyarországon először 1912-ben mutatták be, a Nemzeti Színházban Hevesi Sándor 1930-ban vitte színre. A magyar színháztörténet emblematikus éve 1971, amikor Székely Gábor Szolnokon, Zsámbéki Gábor pedig Kaposváron rendezte meg.1 Az sem lehet véletlen, hogy épp ez a darab tűnt alkalmasnak egy új színházi nemzedék számára a bemutatkozásra, az addigi hagyományokkal való szakításra.

A Sirály értelmezéseinek története a patetikus, melankolikus interpretációktól a szenvedélyes, viszonyközpontú előadásokon keresztül a fanyar irányokig vezet: Csehovot ma már inkább szeretjük komédiaírónak, semmint tragédiaszerzőnek látni, sőt sokan az abszurd színház előhírnökének tekintik. A Sirály pedig különösen alkalmas arra, hogy a különböző művészetfelfogások drámai ütközésének színterévé váljon.

Az ünnepelt, ám pályája delén már túl járó színésznő, Arkagyina fia, Trépljev saját drámát ír és rendez a családi birtokon. Az elvont, romantikus előadás főszereplője Trépljev szerelme, a szomszéd birtokon élő Nyina, aki a szülői tiltás ellenére szökik át a Szorin-birtokra: ő is művésznek készül. Kettejük üde és naiv lelkesültségét ellenpontozza Arkagyina és barátja, az író Trigorin párosa: ők már valóban professzionális művészek, talán cinikusak is, ám valószínűleg nem kevésbé vakok a saját helyzetükre. Vonzások és választások mintázata tovább bonyolódik, amikor Trigorin és Nyina között vonzalom szövődik.

Csehov valódi drámaíróként képes azt a polifóniát megjeleníteni, hogy minden szereplőnek igaza van, miközben senkinek sincs igazán: és a négy főszereplő mellett minden további szereplő sorsát is tökéletesen egyénített részletekkel eleveníti meg. A mindig feketében járó, unalomból családot alapító, ám mindvégig reménytelen szerelmes Mása, a jóravaló és anyagias Medvegyenko vagy a hipochonder Szorin mind-mind ott hordozzák saját ellentmondásos sorsukat a Csehov-drámákra oly jellemzően mozgalmas unatkozások közepette.

„Művészi szempontból Csehov legbámulatosabb tulajdonsága, hogy azt, hogy nem történik semmi, abban a két műfajban mondja el, amely leginkább cselekményre, fordulatra épül: novellában és drámában”, állapítja meg már Szerb Antal A világirodalom történetében.2 Valóban, bár az eseménytelenséget sokáig felrótta a kritika Csehov drámáinak,3 az unalom e daraboknak sokkal inkább tárgya, semmint esztétikai minősége: a Sirályban is saját helyüket kereső emberek tétlenkednek, egymás útját néha véletlenül keresztezve.

„Csehov komédiaíró, méghozzá a kegyetlenek közül való. […C]selekménytelen, statikus szituációi mélyén rengeteg drámaiság rejlik, s […] azok a híres, könnyfakasztó, lírai monológok – például a munka szépségéről – valójában rettenetes közhelyek, amelyeket a szereplők azért ismételgetnek unos-untalan, hogy az életüket ne kelljen megváltoztatniuk”,4 összegzi Csehov-fordítás és -tanítás közben szerzett tapasztalatait Spiró György is.

Magát a Sirályt többször lefordították a magyar színpadok számára: Kelemen Dénes 1912-ben, Háy Gyula 1950-ben, és sokat játszották Makai Imre fordítását is. 2015-ben Ungár Júlia, Radnai Annamária és Fekete Ádám is átdolgozta a darabot. Kiadásunkban Morcsányi Géza drámafordítását közöljük, amely eddig többek között Valló Péter (1999), Schilling Árpád (2003) és Mácsai Pál (2004) rendezéseihez adott alapot.

A Sirály számtalan értelmezési lehetősége közül itt egy lehetőséget emelünk ki. Morcsányi Géza fordításából plasztikusan kihallatszik, hogy azért sem tudnak a szereplők a szó klasszikus értelmében vett drámai hősökké válni, mert ezek a karakterek végső soron nem a saját nyelvükön beszélnek. Frázisokon, újságokból, dalokból és másoktól kölcsönzött mondatokon keresztül próbálják artikulálni magányukat, kapcsolódási vágyukat. Ennek legszembetűnőbb példája maga az íróvá válni próbáló Trépljev, akinek személyes küzdelmei és művészi ambícióinak mondatai nincsenek összhangban egymással. Nagy kérdés, vajon valóban tehetséges-e. Bár a rendezői gyakorlat és az olvasói tapasztalat is inkább a nem felé hajlik e kérdésben, Trépljev mégis, sőt ezzel együtt izgalmas karakter. A darab ugyanakkor megengedi azt az értelmezést, hogy Trépljev igazi (majdnem) tragédiája mégsem az, hogy nem tud valódi művésszé válni, hanem pusztán az, hogy nem tud felnőni. Egyedül akkor harmonikus a kapcsolata az anyjával, amikor regresszióba menekül. („Az utóbbi időben, most, ezekben a napokban, ugyanolyan gyöngéden és önfeledten szeretlek, mint gyerekkoromban.”) Hiába ellentmondásos az anyjához fűződő viszonya, akkor sem tud elszakadni a családi fészket jelentő birtoktól, amikor az anyja valójában már nincsen otthon benne.

Mindeközben Nyina tényleg el tud szökni, el tud szakadni a saját szülői házától. Kettejük darabzáró párbeszéde, amelyben mindkét fiatal a maga módján illúziót vesztve áll előttünk, megengedi azt az értelmezést, hogy Nyina összetörik, ám sokkal izgalmasabb annak a lehetősége, hogy azt lássuk, voltaképpen felnő. „Én – sirály vagyok… Nem, nem jó. (Homlokát törli.) Hol is tartottam?” A cselekmény szerint vidéki színésznő lesz, szerény, de önálló egzisztenciával, vagyis megtalálja a maga szolid helyét és céljait a társadalomban. A dráma végére valójában Arkagyinánál is érettebb lesz: a színésznő számára a színházi siker még mindig csupán társasági sikert jelent („Hogy engem hogy fogadtak Harkovban, te jó ég, még most is csak úgy zsong a fejem!”). A „sirály vagyok” mondogatása talán sokkal inkább egy színész munkamódszere, a saját fájdalom szublimálásának kísérlete. Trépljev színházában nem volt helye az önkorrekciónak, a próbálgatásnak, a „nem jó” mondogatásának: az ő alkotómódszere gyermekien naiv, a zsenialitást kereső, romantikus művészetfelfogás. Nyina viszont tényleg színésznő lesz, a szó polgári értelmében, ahogy Trigorin is mesterember-író (nem zseni, és ezt tudja is magáról). Nyina éppúgy próbálgatja a „sirály vagyok” mondatot, ahogy Trigorin jegyzetel egyfolytában, alkalmas témát keresve. Nyina nem törik össze, Nyina felnő – és ez az, amivel olyan kétségbeejtő szembesülni Trépljev számára: immár sem az édesanyjával, sem választott szerelmével nem fog tudni gyermeki szimbiózisban élni.

Egyvalaki van a dráma izgalmas tablóján, aki mégis mintha érteni vélné Trépljev hagymázas ambícióit: Dorn, a kiábrándultsága közepette mégsem megkeseredő orvos. És az olvasó nehezen is szabadul a gondolattól, hogy ezekben az orvoskarakterekben valamiképpen magát is a tablóra festette a civilben orvos drámaíró. Dorn egyszerre van belül és kívül a társadalmon, sem többet, sem kevesebbet nem vár, mint ami juthat neki, és nem hiteget senkit több segítséggel, mint amit adhat. Ő talán az egyetlen a Csehov-karakterek univerzumában, aki utazásai során egyszer még önfeledt is tudott lenni: „Ahogy este kilép az ember a hotelből, az egész utcát ellepi a népség. És lehet csatangolni céltalanul, erre-arra kanyarogni, együtt él az ember a tömeggel, pszichikailag összeolvad vele, és lassanként hinni kezdi, hogy tényleg lehetséges az egyetlen világszellem, valami olyasmi, amit annak idején Zarecsnaja kisasszony játszott a maga darabjában.”

Turi Tímea

Jegyzetek

1 A világban – így Magyarországon is – használt (továbbá még a bevett orosz névejtési szokásokhoz is közelebb álló) névejtéssel szemben a szerző, majd Sztanyiszlavszkijék, illetve az orosz-szovjet színházi gyakorlat az ebben a szövegben használt névváltozatot tekinti érvényesnek. Igaz, a mű során a név egyszer sem hangzik el.

2 Az eredetiben: hat versztát (1 verszta = 1067 méter).

3 Itt és néhány további helyen visszatérünk az eredeti drámaszöveghez, amelyet Csehov a cenzor kívánságára a színpadi előadáshoz néhány helyen megváltoztatott, majd a dráma megjelentetésekor visszaállított. A módosított szöveg itt: „…mert nem ő játssza, hanem Zarecsnaja.”

4 Olasz színésznő (1858–1924), nemzetközi sztár, többek között Ibsen-hősnők megformálója.

5 B. M. Markevics (1822–1884) divatos arisztokrata író 1883-ban íródott drámája.

6 A fáma szerint Maupassant kijelentette, azért ebédel mindennap az Eiffel-torony első szintjén lévő étteremben, hogy ne lássa magát a tornyot. Ám – bár az író valóban nem volt a torony híve – a bonmot valójában William Morris angol festőtől származik.

7 A módosított szöveg ez volt: „…de értelmetlen az élete, amit él, örökké ezzel a prózaíróval van elfoglalva.”

8 Az eredetiben: „…úgymond a szerkesztőségen kívül álló/a szerkesztőség számára ismeretlen körülmények folytán”. Irodalomtörténészek szerint a korabeli közönség ebből pontosan értette, hogy Trépljevet politikai okokból kizárták az egyetemről.

9 Az eredetiben „kijevi polgár” szerepel, de az orosz szó (мещанин) nem hordoz olyan lehetséges pozitív jelentést, mint a „polgár” a mai magyarban. Előbbi a városi lakosok egyik alsó (hangsúlyozottan a nemesemberek alatti) rétegét jelentette, lejjebb már csak a parasztok voltak.

10 A módosított szöveg: „…milyen ember ez a prózaíró?”

11 A cenzúrázott példányból ez a mondat kimaradt.

12 Nyelvtanilag „marasztaljon” is lehet.

13 Robert Schumann dalának (Két gránátos, 1840, Heinrich Heine versére) első sora. Lányi Viktor magyar szövege.

14 Nyelvtanilag „magával” is lehet.

15 Ny. A. Nyekraszov (1821–1877) „Nehéz kereszt jutott osztályrészéül” kezdetű versére komponált románc egy sora.

16 V. I. Kraszov (1810–1855) „Újra itt állok előtted megbűvölten” kezdetű versére komponált románc első sora.

Utószó

1 Pályi András: A két Sirály. Színház, 1973. március, 11–14.

2 Szerb Antal: A világirodalom története. Magvető, Budapest, 2021, 794.

3 Morcsányi Géza: Utószó. In Anton Pavlovics Csehov: Három nővér. Magvető, Budapest, 2021, 119–124.

4 Spiró György: Csehovot fordítva. In Uő: Magtár. Magvető, Budapest, 2012, 209–216: 209–210.

Tartalom

Személyek

Első felvonás

Második felvonás

Harmadik felvonás

Negyedik felvonás

Utószó

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klára

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3545 0
SZÍNHÁZ AZ EGÉSZ – ISSN 2498 7514

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License