ROBERT
THURMAN

ÖRÖMTELI
BÖLCSESSÉG

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Thurman / WISDOM Is BLISS

Hay House Inc., USA, 2021

Fordította

Hegedűs Péter

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Robert Thurman, 2021

Hungarian translation © Hegedűs Péter, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Original cover design: Barbara LeVan Fisher

Original interior design: Greg Johnson/Textbook Perfect

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette Tóth Attila

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636302566

Anyáimnak,

akik merészen megteremtik az élet csodáját, és véghetetlen

gondoskodással istápolják;

Atyáimnak,

akik őrülten imádják őket,

és sziklaszilárdan, derűs áhítattal tartanak ki mellettük;

Lámáimnak,

akik kaput nyitnak az üdvös szabadság és együttérző szeretet

kristálytiszta valóságára,

és

valamennyi Gyermekemnek, fajtára és színárnyalatra

való tekintet nélkül, az eljövendő számtalan nemzedéknek

a buddhaverzum e pompás planétáján!

Bár lelne minden utazó

igaz boldogságot az úton, melyet ró,

és érhetné el túlzott törődés nélkül

a szívét betöltő legnemesb célokat!

E gyakorlatokat Buddha

a bölcsesség kedvéért tanította.

S így mindazoknak, kik szabadulni vágynak,

művelésük felettébb ajánlatos.

SANTIDÉVA (8. SZÁZAD)

A buddhizmusból tanultakat ne arra próbáld felhasználni,

hogy buddhista légy;

inkább azért alkalmazd a megszerzett tudást,

hogy jobb önmagaddá válj!

ŐSZENTSÉGE, A DALAI LÁMA

Tartalom

Előszó

1. fejezet: Buddha ösvénye

2. fejezet: A valósághű világszemlélet

3. fejezet: Valósághű motiváció

4. fejezet: Valósághű beszéd

5. fejezet: Valósághű és etikus cselekvés, mely előmozdítja a fejlődést

6. fejezet: Valósághű kenyérkereset

7. fejezet: Valósághű alkotótevékenység

8. fejezet: Valósághű éber tudatosság

9. fejezet: Valósághű szamádhi

10. fejezet: Hadd osszam meg veled a vigaszdíjam

További ajánlott olvasmányok

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Előszó

Bízvást állíthatom, hogy szeretem Buddhát, ám a „buddhizmust” mint vallást többé nem pártolom. Egyébként meg éppannyira szívelem Vadzsrajóginit, a női buddhát, Őszentségét, a Sekinát, a Magna Matert, az áldott Mózest, Szűz Máriát, az édes Jézust, a bátor Hadídzsát, a szent Mohamedet, a bölcs Lao-cét, az éleslátó Konfuciust, Rádhát és Krisnát, Umát és Sivát, a Fehér Bölényasszonyt, Wakán Tánkát, Kecálkoátlt, a Tollaskígyót, Csalcsiutlikvét, a bennszülött népek számtalan sámán-tanítómesterét, s az összes bölcs és szerető szívű nagyanyát – a temérdek nemes tanítót, istenséget és szentet! Hiszen mindnyájan lélegzetelállító csodákat tesznek, és oly sokakra hoznak áldást, varázslatos kapukat tárva ki a legkülönfélébb érdemes emberek előtt, hogy mindnyájan felfedezhessék isteni tulajdonságaikat, éleslátó bölcsességüket és a szívükben lakozó szeretetet.

Azért emlegetem az én szeretett Sákjamuni Buddhámat mégis ilyen gyakran, mivel vele mindenki másnál többször akadok össze a tanulmányaim folyamán, és egyre világosabban tudatosul bennem, hogy milyen sokat köszönhetek neki – elsősorban nem is a prófétának és vallásalapítónak, inkább a briliáns tudósnak, a páratlan tanítómesternek és a higgadt, széles távlatokban gondolkodó társadalomreformátornak.

Igyekszem híven követni Őszentsége, a dalai láma nyíltan hangoztatott politikáját és elsődleges irányelvét, hogy kerüljük a missziós munkát, és senkit ne próbáljunk áttéríteni egyik vallásról, avagy világi meggyőződésrendszerről a másikra. Igazság szerint mi sem természetesebb ennél az irányelvnél, hiszen Buddha maga is lázadt korának vallásai ellen, s inkább annak szentelte életét, hogy észszerű tapasztalati alapon értse meg a valóság természetét.

A történelmi Buddha a mai értelemben vett szigorú tudós volt – vagyis a valóság feltárásán munkálkodott. Mi több, bízvást ki merem jelenteni, hogy ő volt az a természettudor, aki eredményesen, pontosan és átfogóan feltérképezte a csodálatos „legmélyebb valóságot”, melyben üdvös boldogság és végtelen szabadság elválaszthatatlanok egymástól, és együttesen hozzák meg a felszabadulást, ám embertársai kedvéért a kevésbé alapvető valóságokat sem hagyta figyelmen kívül.

Buddha egyedülálló tanítómester is volt, és én iparkodom elsajátítani és híven továbbadni „tananyagát”, mely minden elkötelezett diákot képes hozzásegíteni a stabil és maradandó boldogsághoz, bármilyen vallású legyen, és bárminemű kétségekkel küzdjön is. Öt hosszú évtizeden át tartottam egyetemi előadásokat a „buddhizmusról”, amit némiképp tévesen „világvallásnak” szoktak titulálni (ugyanis napjaink európai és amerikai filozófia tanszékeinek vaskalapos oktatói mindeddig nem fedezték fel a különféle világklasszis buddhista és nem buddhista kritikai bölcseleti rendszerek óceánját). Ebben a könyvben viszont a valódi tanítást szeretném megosztani az Olvasóval, a buddhák háromrétű szupertudományát, ami nyolc ágra oszlik.

Buddha tehát sokkal inkább volt tudós tanítómester, semmint próféta vagy vallásalapító, hiszen az észszerű gondolkodásra támaszkodva jutott el céljáig, a valóság helytálló és teljes megértéséig, kísérletekkel nyitotta meg tulajdon elméjét, és a halálon is túltekintő éleslátásról tett tanúságot. Tudatára ébredt, hogy ha ő, a hajdan tejben-vajban fürösztött, kényes hercegfi képes volt mindezt elérni, akkor más emberi lényeknek is sikerülni fog. Ráadásul a saját tapasztalataiból merítve segítséget is tudott nyújtani nekik tanítómesterként, hogy leegyszerűsítse számukra a folyamatot. Épp csak arra nem volt képes, hogy átplántálja tudatosságát tanítványai elméjébe. A követői nem juthattak el a saját felismeréseikre pusztán azáltal, hogy elhitték mesterük szavait. Buddha pusztán annyit tehetett, hogy felvázolta nekik a tanulás és megtapasztalás ösvényét, mely elvezeti őket a teljes megvilágosodásig – ám az úton nekik maguknak kellett végigmenniük. Mindazonáltal soha nem szabad elcsüggednünk; tartsuk szem előtt, hogy Buddha maga – akárcsak valamennyi szellemi örököse az évezredek során – eredendően hozzánk hasonló közönséges ember volt.

Lényeges tudatosítanunk magunkban, hogy Buddha korántsem „buddhistákat” tanított, hiszen akkoriban még egy szál sem akadt belőlük. Olyan embereknek hirdette tanításait, akik a védikus istenek imádatában nőttek fel a bráhmin papok irányítása alatt olyan szövegeket tanulmányozva, melyek a világi és spirituális érdeklődésüket nagyjában-egészében egyaránt kielégítették. Buddha példája mégis sokukra inspirálóan hatott, és ezek az emberek hamarosan ráébredtek, hogy az új tanításoknak jó hasznát látják a mindennapi életvitelükben. Számos férfi és nő érzett indíttatást, hogy maradéktalanul elkötelezze magát Buddha háromrétű – erkölcsi, szellemi és tudományos – oktatási rendszere mellett, és addigi életpályájuknak hátat fordítva kolduló spirituális keresővé váljon, ugyanis az akkori jómódú és nagylelkű társadalom erre is lehetőséget biztosított. A bőkezű laikus támogatók, akik között fejedelmek és közemberek egyaránt akadtak, örömest juttattak nekik „ingyenebédet” afféle korabeli tudományos ösztöndíjként. A tanítványok pedig gyakorlati megfontolásból beérték napi egy ebéddel, a reggeliről és a vacsoráról szerényen lemondva, és megfogadták, hogy nem fognak saját családot alapítani, inkább az összes élőlényt rokonaiknak ismerik el.

Jómagam ugyan még korántsem vagyok buddha, ám olyannyira ösztönzőleg hat rám Sákjamuni példája, hogy szentül hiszem, egy szép napon valamikor a jövőben – amit akkor „jelenként” fogok megélni – még megvilágosodom. Buddha szerencsére ellátott minket egy tantervvel, melyet alkalmam nyílt behatóan tanulmányozni, és amelyet e könyvben veled is megismertetek. E tananyagot az égvilágon mindenki elsajátíthatja. Nem kell hozzá buddhistának, vallásos embernek vagy akár „spirituális alkatnak” lenned – az igazat megvallva minél tamáskodóbb valaki, annál jobb. Mindössze arra van szükség, hogy némileg fogékonyan viszonyulj a kérdéshez, mi valós, és mi valószerűtlen. És persze hajlandónak kell lenned a tanulásra, a kritikus és magabiztos gondolkodásra, s arra, hogy mindent megkérdőjelezz. Végső soron pedig kísérletezned kell, folyamatosan pallérozva józan gondolkodásod, és elmélyítve intuitív megtapasztalásod. A szükséges ismeretek elsajátítását követően aztán belevetheted magad a meditációba, és kezdhetsz arra összpontosítani, hogy feltárd belső és külső világod mentális, illetve fizikai valóságát.

Légy üdvözölve, útitársam! Reményeim szerint kellemesen meglepődsz majd, látván, mennyire kézzelfoghatók és könnyen alkalmazhatók e tanítások.

Vágjunk hát bele!

Robert A. F. „Tenzin” Thurman,
Vasökör Nagycsoda Telihold
(akit korábban az akadémián egyesek
„Buddha Bobnak” csúfoltak)
2021. február 27.

1. FEJEZET

Buddha ösvénye

Ez a könyv azt mutatja be, miként élhetjük meg a valóságot… miközben mindvégig remekül mulatunk. Alkalmasint meghökkensz a hír hallatán, hogy holmi „buddháknak”, „megvilágosodottaknak”, a „spirituális bölcsességnek” vagy akár a „megvilágosodásnak” magának közük lehet a szikár valósághoz, s még inkább a mókához és kacagáshoz. Eddig alighanem abban a hitben éltél, hogy a valóság iszonytató, a derű oly ritka, mint a fehér holló, a mókázás pedig gyerekes, míg a spirituális élet rém komoly és ünnepélyes dolog!

Elöljáróban szeretném rögtön hangsúlyozni, hogy jóllehet a vallási külsőségekben látszólag bővelkedő „buddhizmus” mindig is jelentős szerepet játszott az életemben, a továbbiakban nem a buddhista vallással, hanem a „buddhazmus” megtapasztalásával szeretnélek megismertetni – vagyis a teljes feloldódással a derűs életörömben, ami akkor következik be, amikor szembesülünk a tényleges valósággal. A mi célunk nem az, hogy megtanuljunk hinni a buddhizmusban, vallásossá váljunk, csatlakozzunk egy kultuszhoz, vagy feltétel nélkül elfogadjunk egy elméletet, hanem az, hogy kigyújtsuk bensőnkben az éber tudatosság tiszta fényét, és megtapasztaljuk a korlátlan szabadság örömét, függetlenül a vallásunktól, hitrendszerünktől és kulturális hovatartozásunktól. Én ezt a mélységes megtapasztalást „buddhazmusnak” szoktam nevezni. És bizony, tudatosan hasonlítom ezt az élményt az orgazmushoz, a gyönyörűséges elragadtatáshoz, melyhez minden állat remegve-szepegve közelít, s amely után mégis élete tetőponti élményeként sóvárog.

A boldogság kergetése és az életöröm fellelése körül persze mindenki nagy hűhót csap, ám kevesen tekintik erénynek, ha az ember egyszerűen csak élvezni akarja a mindennapjait. A megvilágosodást a nyugati világban a felvilágosodással azonosítjuk, vagyis azzal a folyamattal, melynek során a 17. és 18. századi természettudorok és bölcselők, köztük Descartes és Voltaire nagy komolyan nekiláttak, hogy felderítsék világmindenségünk zugait, és felboncolják a természetet a „tudományos elemzés” szikéjével. Öntsünk tiszta vizet a pohárba! Az én megvilágosodás-fogalmamhoz mindez szintén hozzátartozik, de még fontosabbnak tekintem az élet gyönyörűségének bölcs és szeretetteljes élvezetét – vagyis azt a rendkívüli tudatállapotot, melybe kétségtelenül rövidesen mindnyájan eljutunk.

A komoly tudomány

Az úgynevezett tudomány kloroformtól bűzlik; fehér köpenyes tudósok kevernek-kutyulnak laboratóriumaikban mérgező vegyszereket, és azt szajkózzák, hogy műtétre vagy sugárkezelésre van szükségünk, hogy bombákat kell gyártanunk és komputereket szerkesztenünk, melyek az információtúlterhelés börtönébe zárnak minket, és előbb-utóbb olyan mesterséges intelligenciát fröcsögő, embergyűlölő robotok kifejlesztéséhez vezetnek, amilyenek a Terminátor vagy a cilonok.

Ám kétségtelenül Buddha is tudós volt!

Az élvhajhász modern ember méltán gondolhatja, hogy a történelmi Buddha maga is ígéretes hedonistaként kezdte pályáját ifjú herceg korában. A Sziddhártha Gautáma nevezetű fiatalember a fejedelmi trón várományosa volt igéző asszonyokból álló háremmel, aki utóbb szerető feleségre tett szert, és egy gyönyörű kisfiút nemzett. Ám egyszer csak úgy tűnt, hogy az egész élete vakvágányra fut: elszökött palotájából, koplalt és gyötörte magát, végül pedig felcsapott koldusnak. Holott valójában arról volt szó, hogy miután az ifjú herceg lemondott a családi élet örömeiről, rálelt a buddhaság sokkalta magasztosabb gyönyörűségére. A nagy felfedezés pedig, ami megvilágosodásának alapjául szolgált, és ami – mindnyájunk szerencséjére – a leghíresebb ázsiaivá tette őt a világtörténelemben, egyszerűen az volt, hogy a valóság maga az üdvös boldogság. Első kinyilatkoztatásában, melyben megajándékozott minket a közismert négy nemes igazsággal, biztosította embertársait, hogy harmadik nemes igazsága, a nirvána, az üdvös boldogság, avagy a korábban használt kifejezéssel szólva a megvilágosodás az élet és halál egyedüli tényleges valósága. És e határozott kijelentésétől negyvenöt esztendős tanítói pályája során mindvégig nem tágított.

A Buddha tisztában volt vele, hogy bajos ajtóstul rontani a házba, és ukmukfukk bejelenteni, hogy a valóság voltaképpen nem egyéb, mint az üdvös boldogság, de felfigyeltél valaha a széles vigyorra, ami ott ül az arcán? Szöget ütött valaha a fejedbe, hogy mit jelenthet ez a derűs Buddha-mosoly? A megvilágosodottnak fülig ér a szája: sugárzik róla a derű és a határtalan boldogság. Amikor az ember buddhává válik, először különös élményt él át: úgy érzi, mintha ő maga egyszeriben semmivé olvadna, és eltűnne vele az egész világ. Ám azután a semmi maga is eltűnik, és egy csapásra minden visszanyeri a létét. Ez a feleszmélés és az üdvös boldogság megtapasztalásának pillanata.

És ami még csodálatosabb, ha az ember maradéktalanul megismeri ezt az üdvös boldogságot, eggyé is válik vele. A megvilágosodás magasztos élménye során az ember ténylegesen megtapasztalja, hogy lénye színtiszta fényből áll, amit minden erőfeszítés nélkül megoszthat másokkal. Ez a felemelő pillanat akkor jön el, amikor maradéktalanul tudatára ébredünk a környező világ valóságának, jónak és rossznak egyaránt, és az üdvös eszmélésnek köszönhetően képesek vagyunk minden bajban és nehézségben meglátni a benne rejlő pozitívumot. Ebből vigaszt meríthetünk, s anélkül tapasztalhatjuk meg az élet árnyoldalát, hogy az elhomályosítaná derűs kedélyünket.

Buddha vérbeli tudósként teljes mértékben realista volt. Ez az oka annak, hogy a megvilágosodása pillanatában széles vigyor ült ki az arcára. Hiszen ráeszmélt a halhatatlan üdvös boldogságra, és kiterjesztette lényét, hogy mindenkivel és mindennel, a tér és az idő egészével azonosuljon, miközben tudatosan jelenvaló maradt embertársai számára, s látszólag tovább ücsörgött régi jó önmagaként vigyorogva a bódhifa alatt. A halhatatlan üdvös boldogság a „nirvána”, a szenvedéstől való maradéktalan megszabadulás, a fájdalom szertefoszlása, a mélységes megmerülés a „tényleges valóságban”. Ez a legvégső és leggyönyörűségesebb megtapasztalás, az üdvös mentesülés a szenvedés valamennyi válfajától, az időtlen – és időszerű – megszabadulás a haláltól az örök életben.

Ez aztán remekül hangzik, nem igaz? És a legszebb az egészben, hogy mindehhez nem muszáj cserben hagynod a szeretteidet; a szívedben támadt derűs örömöt az egész világodnak átadhatod. Miután ily módon ráeszméltél a valóságra, lényegében mindenkit hozzásegíthetsz, akivel csak találkozol, hogy maga is átélje ugyanezt az üdvös boldogságot, melynek csíráját immár valamennyi emberi lényben képes vagy felismerni. Minden élőlényben ott szunnyad e képesség, hogy feleszméljen és megvilágosodjon. Micsoda felemelő felfedezés is ez!

Mi tehát végső soron a buddhizmus?

Napjaink modern világában a buddhizmus abban a formájában, melyben legkiválóbb képviselői – köztük Őszentsége, a dalai láma – hirdetik, nem holmi vallás, aminek szószólói meg akarják téríteni az embereket; a buddhisták nem kérik tőled, hogy térj ki a vallásból, amelybe beleszülettél, vagy add fel világias felfogásodat. A buddhizmus csupán az idők próbáját kiállt módszerrel szolgál számodra, melynek segítségével fogékonyan továbbfejlesztheted valóságfelfogásodat, és minden szinten megszabadulhatsz a tagadás terhétől. Például az emberek hajlamosak tagadni a halált – a gondolatát is elhessegetik, mert félnek, hogy csüggesztőleg hat rájuk, s így ódzkodnak tőle, hogy szembenézzenek a halál tényével és vizsgálat tárgyává tegyék azt. Ilyesfajta gondolatok járnak a fejünkben: „Előbb-utóbb mindnyájunkat besuvasztanak egy hullazsákba, azután hamuvá égetnek.” A gyászt engedélyezzük magunknak, ám közben is konokul tagadjuk a halált; különösen a saját bizonytalan időpontban bekövetkező, ám végső soron elkerülhetetlen elmúlásunkat.

Márpedig ha az ember nem hajlandó szembenézni a valósággal, minden energiáját meddő törekvésekbe öli. Azért gürcöl, hogy dollármilliókat érő udvarházban élhessen, holott miután elpatkolt, többé semmi hasznát nem veszi a temérdek szobának és a remek kilátásnak. Ám mégis töri magát a megszerzéséért, mert botor módon tagadja a halált. Ez egy mulandó valóság; egy tünékeny lét. Ám ha fogékonnyá válunk a halálra, elmélkedhetünk rajta: „A testem, valamint e hús-vér börtönbe zárt identitásom előbb-utóbb úgyis elenyészik. Mindaz, amire jelen pillanatban törekszem – a szép ház, a bőséges táplálék, a fiatalságom és szépségem megőrzése, a gyönyörök hajszolása – hosszú távon csupa meddő erőfeszítés.”

Persze az egészséged okvetlenül meg kell őrizned, hogy értékesen használhasd fel a testedet és az elmédet. Ám elsősorban azt kell folyamatosan szem előtt tartanod, hogy ki és mi vagy, és mit kell tenned itt és most az adott helyzetben. Arra érdemes összpontosítanod, hogyan őrizd meg a tudatosságod a halálodon túl is, és miként biztosítsd lényed folytonosságát. Amennyiben nem rekedsz meg a halál tagadásánál, hanem feleszmélsz, s töprengsz és elmélkedsz a tested elmúlásán, lényed folytonossága majdan zökkenőmentes lesz, és egyúttal a mindennapjaidat is egyre tudatosabban tapasztalod meg. Vagyis kezdesz igazán valósághűen élni.

Ha nyugati ember vagy, és vajmi keveset tudsz Buddháról, ám szeretnéd bővíteni az ismereteidet, érdemes mindenekelőtt elolvasnod néhány buddhista szöveget. Közben továbbra is gyakorolhatod jelenlegi vallásod, vagy hódolhatsz a világias gondolkodás nemtőinek, hogy ne lazuljanak meg a szálak, melyek a gyermekkorodtól támogató közösséghez fűznek, mindazonáltal igyekezz kibővíteni szellemi szemhatárod a buddhista szövegekkel és terápiás gyakorlatokkal, hogy realistábban tekints az életre, és persze több örömödet leld benne.

Elkezdhetsz jógázni, hogy jobban megismerd a tulajdon tested, és kitapasztald, hol rejlenek feszültségek és blokkok az izmaidban és keringési rendszeredben. Ébertudatosság-meditációt is végezhetsz, hogy megtanuld, miként szökkennek szárba érzelmeid a beléd gyökerezett eszmékből és a gépies gondolkodásból, és így tudatosabban és kritikusabban tekinthess meggyőződéseidre és nézeteidre, valamint megfontoltabban reagálhass az egyes élethelyzetekre. Mindez megkönnyíti egy realistább világszemlélet kialakítását. És persze temérdek embert találsz a nagyvilágban, akik örömest kalauzolnak tanulási folyamatodban anélkül, hogy rád akarnák erőltetni a „buddhizmust” mint vallást.

Jó, jó! Add csak a meglepett szkeptikust, ha jólesik! Én mindenesetre azt a kihívást intézem hozzád, hogy legalább próbálj belehelyezkedni ebbe a vadonatúj nézőpontba! Garantálom, hogy Buddhához hasonlóan belőled is válhat tudós, aki leteszteli e tanításokat, és utóbb törhetetlen derűvel vonja ellenőrzése alá az életét, minden nehézségen felülkerekedve – amennyiben van merszed elfogadni a kihívásomat. Te magad is megtudhatod, milyen megszabadulni a szenvedéstől, ha feleszmélsz és megvilágosodsz.

Ez a „megvilágosodás”, amit folyton emlegetek, teljességgel racionális és gyakorlatias jelenség, mely szilárdan gyökerezik a valóság talajában. Méltán nevezhetjük tehát „valószerű” élménynek. Ugyanakkor azonban játékosan zavarba ejtő, mámorítóan felemelő, érzékien és megrázóan beteljesítő – sőt mint korábban mondottam, az orgazmusra emlékeztető „csúcsélmény”!

Amit állítok, az valóban meghökkentőnek tűnhet – szinte túl szépnek, hogy igaz legyen. Tény és való, hogy mindezt nehéz elképzelni, ám ha képes vagy elviselni némi kognitív disszonanciát, a lehetőségek egész új szemhatára nyílhat meg előtted. Mihelyt feldereng előtted a megvilágosodás, ráébredsz, hogy a lehetőség mindig ott rejlett benned, egyszerűen csak mindaddig nem szenteltél neki figyelmet. S hogy mindez túl szép, semhogy igaz legyen? Miért volna törvényszerű, hogy ami szép, az hazugság, ami pedig igaz, az szükségképpen rút is? Ki állít ilyesmit, és milyen alapon? Látod, máris kezdünk vérbeli elemző tudóssá válni!

A „Buddha-mosoly” azt jelenti, hogy az égvilágon mindent elérhetsz, te emberi lény, légy bár amerikai, hindu, taoista, zsidó, keresztény, muszlim, világi humanista, buddhista, vörös, fekete, fehér (vagyis valójában inkább rózsaszín), barna, sárga, kék vagy zöld, földi lény vagy a Bolygóközi Szövetség polgára – bizony, rólad beszélek! Máris „viszonylag megvilágosodott” egyén vagy pusztán annak köszönhetően, hogy emberi lénynek születtél. Amennyiben van merszed kiismerni a saját valódi biológiai alkatod az anyagi, szellemi, spirituális és kozmikus szinten egyaránt, mindez előtted is teljességgel nyilvánvalóvá válik. Ha hajlandó vagy elsajátítani e tanításokat, megvilágosodásod lehetősége kétségtelen bizonyossággá szilárdul! Ez a könyv lehet az aranykulcs, mellyel megnyithatod a buddhazmuson alapuló tudomány és technika kapuját, hogy teljesebben élhesd meg saját megtapasztalásod, és igazán gyönyörűséged leld mindazokban az élményekben, melyeket eddig csak felszínesen élveztél!

„Ez mind nagyon szép és jó – mondhatod most –, de ha máris megvilágosodott vagyok, akkor miért kell ennyit szenvednem?!” Nos, azért gyötrődünk ennyit életünkben, mert nem tudatosítjuk magunkban kellő mélységben megvilágosodottságunk tényét. Most pedig hadd közöljek egy meghökkentő hírt: Ha az ember végre kapcsolatba kerül a tényleges valósággal, az olyan megrendítő élmény, mely maradéktalanul elmos minden fájdalmat és veszteséget, legyen bármilyen súlyos is!

Az üresség és a szabadság

Világszerte tartott előadásaimban manapság inkább „szabadságként” hivatkozok e valóságra, semmint „ürességként”. Hogy miért? Az üresség, avagy szanszkritul súnjata az abszolút tagadás – abszolút abban az értelemben, hogy kizárólag negál, és semmit sem foglal magába. Az „üresség” fogalma azt takarja, hogy a viszonylagos létezők híján vannak bármiféle önálló magnak vagy lényegnek. Amikor az indiai tudósok kidolgozták a tízes számrendszert, a súnja kifejezést választották a „nulla” jelölésére. A szó maga a svi, vagyis „felduzzadni” igetőből származik, és azt a képet idézi, ahogyan a nedvességtől megduzzadt mag szétnyílik, üres belső teret, tátongó űrt hozva létre önmagában. A „szabadságot” pozitív és kívánatos dolognak tartjuk, míg az „ürességet” vagy „űrt” félelmetesnek látjuk, hiszen fogalmilag oly közel áll a „semmihez”. Így hát magam is átszoktam a „szabadság” kifejezés használatára, mely megnyugtató szinonimája a hírhedett és továbbra is elterjedt „ürességnek” – e fogalmat egyébként a továbbiakban behatóbban is megvizsgáljuk majd.

Az éber tudatosság magában rejti a kognitív disszonanciát

A szabadság felé vezető út egyik első lépése, hogy végre megvizsgáljuk, milyen szemüvegen keresztül nézzük a világot. Erről eszembe jut a híres „kacsa és nyúl” teszt, amivel Ludwig Wittgenstein előszeretettel játszadozott. A következőkben felskicceltem az ábrát.

Az ember egyaránt láthat a rajzon egy kacsafejet, melynek csőre balra áll, illetve egy jobbra néző nyúlfejet. Amint mindkettőt sikerül megpillantanod, felismerőképességed jóvoltából már ide-oda váltogathatsz a két kép között. Egyre gyorsabban cserélgetheted a kacsát a nyúllal anélkül, hogy a tekinteted rezzenne, mígnem végül mindkettőt szinte egyidejűleg látod. Avagy képes vagy tényleg egyszerre látni a kacsát és a nyulat? Meg tudod tenni, hogy a szemeddel az egyik ábrát nézed, s közben képzeletben a másikat is odavetíted rá? Meg tudod győzni magad, hogy egyidejűleg mindkét kép ott van a szemed előtt? Vagy ez lehetetlennek tűnik? Hányszor kell ide-oda váltogatnod, hogy végül egyszerre láthasd a kacsát és a nyulat? Avagy inkább csak olyan érzés fog el, mint amikor tükörbe nézel, és úgy látod benne a háromdimenziósnak tűnő arcod, mintha egy ablakon át tekintenél saját magadra, ám közben tisztában vagy vele, hogy pusztán a sík és jó fényvisszaverő képességű felszínen keletkező tükörképet bámulod? Vajon tévesen észleled a képet, de tisztában vagy vele, hogy mi az igazság? Vagy éppen valószerűen látod, ám közben tudod, hogy a látvány csalóka? Mi a különbség a két eset között, ha egyáltalán beszélhetünk tényleges eltérésről?

Most pedig menj egy lépéssel tovább, és gondolj bele, hogyan tapasztalod meg ezt a fajta kettősséget/egységet a mindennapi életedben! Miként érzékeled? Vedd számításba a tényt, hogy még éjjelente is megtapasztalod, amikor álomba merülsz. Amint elszenderülsz, elengeded a tudatod, és boldogan siklasz át az öntudatlanságba, igazam van? Amennyiben a semmi érzete képezné a valóságod alapját, egyszerűen belehullanál, hiszen teljesen elengedted magad, ugyebár? Ám ehelyett valami különös dolog történik – egyszerre felébredsz! Ha pedig mélyen, eleven álmok nélkül alszol, akkor felserkenvén úgy tűnik, hogy mindössze egy szemvillanásnyi időt töltöttél ebben az öntudatlan állapotban! Így van, ugye? Reggelente bizonyára veled is megesik, hogy még mindig kimerültnek érzed magad az előző napok hajszájától, és frusztráltan állapítod meg, hogy úgy érzed, mintha le sem hunytad volna a szemed, olyan kevéssé vagy kipihenve. Vagyis öntudatlan állapotban nem működik az időérzékelésed, ahogyan a teret sem érzékeled magad körül. Pedig igenis tartózkodtál valahol a fizikai térben, és az idő sem állt meg, ám ezt csupán megalapozott következtetésedből tudod: „Az elmúlt órákban bizonyára a saját testemben durmoltam itt az ágyban, hiszen ezen a helyen ébredtem fel, s az órára nézve látom, hogy egész sok idő telt el!”

Ezenfelül észszerűen feltételezheted – és ez nagyon fontos –, hogy „mivel csak kipihentebbnek érzem magam, mint amikor lefeküdtem, az öntudatlanság e tér és idő nélküli állapotában mégsem a semmiből kaptam ízelítőt – azt egyébként sem lehetne megízlelni, hiszen eleve nincs ott. Következésképpen léteznie kell egy energiamezőnek köröttem és bennem, amiből ma reggelre feltölthettem erőtartalékaimat! Ejha! Alighanem e tápláló energia terében lebegtem az éjjel! Ám a folyamat bizonyára igen könnyed és észrevétlen, hiszen fel sem ébredtem rá. És ez az energiamező mindig ott rejlik a környezetemben és a bensőmben, hiszen valahányszor elalszom, mindig üdébben ébredek fel. Szóval e pillanatban is jelen van anélkül, hogy betolakodna éber tudatomba!”.

Ekként kezdheted megszilárdítani a valóságba vetett bizalmadat, és lassan ráérzel a térszerű üresség szabadságának ízére. Ez bizony alapvetően különbözik a semmitől. Tudományos kísérletező tevékenységünket folytatva sorra megvizsgálhatjuk a kognitív disszonancia e pontjait, és beláthatjuk, hogy a valóság alkalmasint jócskán eltér attól, amilyennek általában észleljük.