Sarah Harman: All The Other Mothers Hate Me

Copyright © 2025 by Sarah Harman

Hungarian translation © Németh Luca Anna, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sarah Harman: All The Other Mothers Hate Me

G. P. Putnam’s Sons, Penguin Randon House, New York, 2025

Fordította: Németh Luca Anna

ISBN: 978 963 598 452 7 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Sandra Chiu

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Boncz Éva, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: thriller

Jacknek, a vezető asszisztensemnek

BEVEZETÉS

AZ ELTŰNT KISFIÚT Alfie Risbynek hívják. Tízéves, és hogy őszinte legyek, egy hitvány kis szarcsimbók.

Tisztában vagyok vele, hogy szörnyű dolog ilyet mondani egy gyerekről, pláne egy olyan srácról, aki eltűnt. Azonban (és erre nem vagyok büszke) ha arra kértek volna, válasszak Dylan osztályából valakit, akinek fényes nappal nyoma vész, Alfie mindenképpen az elsők között lett volna a listán.

Vannak olyan gyerekek, akiket egyszerűen legszívesebben felpofoznál, Alfie pedig egy volt közülük. Talán a hajszíne – az a halványvörös árnyalat, amelyet répavörösnek szokás hívni – vagy a mazsolaszínben játszó, bamba tekintete, esetleg a hegyes kis fogacskái miatt, amelyek jellegzetes, görényszerű megjelenést kölcsönöztek neki.

Hogy a fogai valóban hegyesek voltak, az tény: tavaly úgy megharapta Ceciliát, a bébiszitterét, hogy a lány sebét össze kellett varrni. Szegény hetekig a bekötött alkarját szorongatva tűnt fel a sulinál délutánonként, hogy hazavigye Alfie-t; olyan volt, mint egy szomorú kísértet.

Egy alkalommal, amikor önkéntes kísérő voltam egy osztálykiránduláson, és London északi részén, a Hampstead Heath Parkban piknikeztünk, Alfie egy tál göngyölt virsli felett áthajolva megjegyezte, mintegy mellékesen, mintha csak a bárpultnál üldögélnénk, mint két felnőtt, hogy nagyon bírja a ribancos körmeimet.

Aztán ott van a családja is. A szülei nem csupán amolyan tipikus St. Angeles-es gazdagok voltak, mint a suliba járó gyerekek szülei általában. Ők teljesen más ligában játszottak.

– A jóisten se tudná megszámolni, annyi pénzük van – súgta nekem az egyik anyuka a tavaly tavaszi jótékonysági délutánon, miközben éppen színes cukorral megszórt sütiket rakosgattunk kis műanyag tálcákra.

Ha azonban őszinte akarok lenni, akkor az Alfie-val kapcsolatos érzéseimnek semmi közük nem volt ahhoz, hogy milyen színű a kisfiú haja, milyen gazdag a családja, vagy milyen hegyesek a kis görényfogai. Nem. Az Alfie iránti ellenszenvem teljes egészében egy dologból fakadt, mégpedig abból, ahogyan az én csodálatos és érzékeny Dylanemmel, az egy szem kisfiammal bánt. Úgy tekintett rá, mint egy csótányra, amit el kell taposni.

Márpedig az én gyerekemet senki sem taposhatja el.

1

Shepherd’s Bush, London

Péntek, 7 óra 45 perc

DALLAMTAPADÁSSAL ÉBREDEK. A Girls’ Night egyik száma jár a fejemben.

Ami azt illeti, a Földindulás című dal sosem tudott megszabadulni a ráaggatott címkétől. Ebben, mondjuk, az sem segítette, hogy pusztító, 8,9-es erősségű földrengés söpört végig Dél-Kalifornián épp azon a héten, amikor kijöttünk ezzel a kislemezzel. A rengés olyan erejű volt, hogy kártyavárként döntött össze egy többemeletes parkolóházat, és háromszáznegyvenhat ember rekedt a romok alatt. Ettől függetlenül a szám még mindig egy igazi kis zenei ékkő.

A szívemet földrengés rázza,

Tízest mutat a Richter-skála,

Azt mondtad, kérsz egy kis szünetet mára,

Aztán rámásztál arra a kis cafkára…

A takaró alatt dúdolgatom a dalt, mintha csak egy telt házas koncerten lennék a Wembley-stadionban, és nem arra készülnék éppen, hogy hamarosan langyos vizet engedjek magamra a zuhany alatt egy viktoriánus sorház alsó szintjén.

– Dylan! – kiabálok. – Kelj fel! El fogsz késni a suliból!

A fiam felbukkan az ajtónyílásban, teljes harci díszben, tetőtől talpig felöltözve, a St. Angeles-egyenkalapjában és nyakkendőjében.

– Hahaha, nagyon vicces, anyu – mondja, majd a kezembe nyom egy jéghideg dobozos Red Bullt, miközben a szemét forgatja.

Iszom egy kortyot. Így ni, teljes a reggeli kis szertartásunk, szóval vissza is húzom a fejemre a takarót.

– De komolyan, lehetne, hogy ma ne késsünk el? – nyaggat Dylan. – Ms. Schulz azt mondta, a busz most nem fog megvárni.

Valamiféle beleegyező nyilatkozat homályos emléke kúszik be az agyamba, amire odakapartam a monogramomat a padlizsánszínű szemceruzámmal. Mintha a „szülői kíséretet nem vállal” rubrikát is kipipáltam volna.

– A tanulmányi kirándulás miatt? – mormolom a takaró alatt.

– Igen. A Wetland Centre-be megyünk madárlesre. Felkelnél végre, légyszi?

– Persze. Várod már? – Húzom az időt, Dylan azonban, úgy tűnik, a szokásosnál is jobban siet. Talán ez azt jelenti, hogy most már végre nem zaklatják a suliban.

Aztán rám szegeződik a fiam könyörgő, zöld szempárja.

– Nem mehetnék most egyedül? – nyögi ki, félig kérdésként, félig nyafogva.

A fejemre húzom a takarót, immáron másodszor. A redőnyön átszűrődő késő őszi nap bágyadt fénye mintha keresztüldöfné a retinámat. Függőleges helyzetbe kínlódom magam. Miért kell reggelente mindennek ilyen fényesnek lennie?

– Dylan. Ezt már megbeszéltük. Tízéves vagy. Nem mehetsz egyedül suliba. Ugye nem akarsz valami szőrös pedofil alagsorában kikötni? Hm? Ugye nem akarod az egész életedet úgy tölteni, hogy…

Dylan közbevág.

– Itt pincének mondják, anya, csak az amerikaiak hívják alagsornak.

Ahogy undorral felhúzza az orrát, amikor kimondja az amerikaiak szót… mintha tőrt döfnének a szívembe.

Felhajtom a Red Bullom maradékát, majd a komódra hajítom a dobozt az egyre nagyobb halommá összeálló társai közé. Dylan olyan szemeket mereszt az üres dobozokra, mintha legalábbis uránt tároltak volna bennük korábban.

– Elviszed majd ezeket a szelektívbe, ugye? Az alumínium előállítása az egyik legenergiaigényesebb folyamat a bolygón. Mr. Foster mutatott nekem egy dokumentumfilmet, amiben…

– Most nem érek rá, kedves Greenpeace. El fogunk késni.

Dylan egy hangos sóhaj kíséretében lassan a konyha felé indul.

– Rendben. De anyu – mondja, és a hangja betölti az előszobát –, kééhéérlek, megteszed, hogy ma egy rendes felsőt veszel fel? Mint a többi anyuka?

A pólómra és a rajta lévő feliratra pillantok: Girls’ Night 2008. Emlék egy turnéról. Az összes zenekari felsőm közül ezt szeretem a legjobban. Még a korai időszakból való, a Rose-féle összeomlás előttről. Az elején ott virít az arcom, persze jóval fiatalabb kiadásban. A hátán pedig ott a nevem, Florence, nagybetűkkel, akár egy focista mezén.

Kibújok az ominózus ruhadarabból, közben eleresztek egy taurinízű böffentést az elfogyasztott Red Bull emlékére. A padlón heverő ruhakupacra pillantva egy narancsszínű haspólón akad meg a szemem.

– Naná, kicsim – felelem.

2

Shepherd’s Bush

Péntek, 7 óra 58 perc

A LEVEGŐ ODAKINT metszően hideg és tiszta. Éppen azt a szörnyű november közepi időszakot éljük, amikor már túl vagyunk az óraátállításon, viszont még nem indult be a karácsonyi partik szezonja.

Dylan kirohan előttem a bejárati ajtón, a hátizsákja hanyagul himbálódzik az egyik vállán. A szomszédunk, Mr. Foster – igen, az a bizonyos Mr. Foster, aki korábban már szóba került mint az alumíniumfeldolgozásról szóló dokumentumfilmek nagy rajongója – a háza előtt álldogál, épp a befőttesüvegeit válogatja szét, hogy a megfelelő kukába dobja őket. Dylan lelkesen int neki, mire megrándul az arcom. Nem vagyok elragadtatva a gondolattól, hogy ez a hetvenhat éves, újrahasznosítás-mániás fickó jelenleg a fiam legjobb barátja. Attól pedig még kevésbé, hogy egy ideje folyamatosan élő tücskökkel látja el Dylant, hogy azokkal etesse az ékszerteknősét. Ezt a csatát azonban nem ma kell megvívnom.

– Ó, Florence – pillant fel Mr. Foster az üveghalomról –, látta, hogy…

– Igazából eléggé sietünk – kiáltom hátra a vállam fölött menet közben. Csúnyán megkeserülöm, ha Dylan lekési azt a buszt.

Mr. Foster felhorkant, majd visszafordul az üvegeihez.

– Hát hogyne. Isten őrizz, hogy feltartsam magukat.

Ahogy közeledünk Dylan iskolájához, a környékünkön megszokott talponállókat és fogadóirodákat biogazdálkodásból származó húst kínáló hentesüzletek meg kézműves borkereskedések váltják fel. Hamarosan elhaladunk a hatalmas fehér villák mellett is, amelyek egyikében az üzbég nagykövetség, egy másikban pedig a Beckham család székel. Dylan iskolája mindössze pár saroknyira van tőlük, egy zsákutca végében bújik meg.

A St. Angeles egy másfél évszázados múltra visszatekintő előkészítő fiúiskola. A tekintélyes méretű, ódon viktoriánus kastély, amelyben helyet kapott, akár egy Dickens-regény díszlete is lehetne. Az iskola egyetlen olyan eleme, amellyel némi engedményt tett a modern kor követelményeinek, a meghökkentően vidám – egyszersmind nem is igazán odaillő – bejárati ajtaja. Ez még abból az időből maradt meg, amikor néhány évvel ezelőtt az épület egy magáncég tulajdonába került, az ajtót pedig sebtében átfestették kékre, hátha így közelebb hozhatják a kastélyt a huszonegyedik századhoz.

A gyerekek reggeli leadása a suliba kábé olyan pontosan megkoreografált folyamat, mint egy észak-koreai katonai parádé. Mivel szigorúan megtiltották, hogy autóval érkezzenek az iskola elé, minden szülő – függetlenül attól, mennyire elfoglalt vagy fontos ember – a környező utcákban tülekedik a parkolóhelyekért, majd gyalog közelíti meg az impozáns vaskaput, akár a Mekkába igyekvő zarándokok.

Mire megérkezünk, a bebocsátásra váró peregrinusok seregszemléje már a közeli háztömb körül kígyózik. Elkéstünk ugyan, de nem nagyon. Dylan még így is eléri a buszt, én pedig oda fogok érni a következő, létfontosságú megbeszélésemre. Csupán Ms. Dobbinst, a „lelkisegély-szolgálat” legújabb főnökét kell elkerülnöm. Már hetek óta figyelmen kívül hagyom a hívásait. Bármit is akar mondani, abból jó nem sülhet ki.

Dylannel együtt beállunk a sorba Allegra Armstrong-Johnson és a sápatag fiacskája, Wolfie mögé. Tartom az egészséges távolságot, abban reménykedve, hogy nem fordul hátra. Nem volna szép Allegrát a nemezisemként emlegetnem – ezt a megtisztelő pozíciót Hope Grüber birtokolja –, meg különben is, nem ismerem őt elég jól ahhoz, hogy úgy igazán gyűlölni tudjam. Mindenesetre ő az a típusú St. Angeles-anyuka, akit mindenáron igyekszem elkerülni. Az a fajta nő, akinek fénylő, barna haja van, meg tagsági kártyája az ország egyik legexkluzívabb társasági és sportklubjába, a Hurlingham Clubba, továbbá egy kétszáz hektáros farmja Norfolkban, ahol lovakat tart. A férje, Rupert, Churchill-életrajzokat ír, ami nyilván nem a rendes munkája, mindazonáltal lehetővé teszi számukra, hogy egy elegáns lakásban lakhassanak London egyik leggazdagabb negyedében, South Kensingtonban.

– Ismét késésben, Florence? – gurgulázza Allegra derűs arccal és megjátszott udvariassággal.

Felpillantok rá. Ma reggel vajpuha bőrből készült, Hermès márkájú lovaglócsizmát és klasszikus, vízlepergetős, zöld Barbour kabátot, valamint önelégült arckifejezést öltött magára. Ott feszít mellette az anorexiás kutyája is, egy whippet, kockás mellényben, póráz nélkül.

Mivel nem válaszolok, Allegra összeszorítja az ajkát, majd jó hangosan így szól:

– Igazán elbűvölően festesz ma reggel. Fontos programod van, miután letetted a gyereket?

Van valami a hangjában, amitől úgy érzem magam, mint egy kisgyerek, akit az igazgatói irodába hívattak. Az sem segít a helyzetemen, hogy tíz évvel fiatalabb vagyok a St. Angeles-es anyukák többségénél. Furcsamód egyikőjük sem esett teherbe véletlenül húszévesen.

Elengedem a fülem mellett Allegra kérdését, inkább megsimogatom az ocsmány kutyája fejét.

– Jó fiú vagy, Wolfie.

Allegra ezen láthatóan megdöbben.

– Wolfie a fiunk neve – javít ki, és rosszallóan összevonja a szemöldökét. – Nem a kutyánké.

Az orrom alatt dúdolni kezdem Carly Simontól a You’re So Vaint, finom utalásként egyes beképzelt emberekre. Amint a refrénhez érek, Dylan megsemmisítő pillantást vet rám.

– Anya! – sziszegi. – Elég legyen!

– Most mi van? – adom az ártatlant. – Carly Simon igazi klasszikus!

Kedvesnek kellene lennem Allegrához. Ami azt illeti, veszélyeztetett állatfaj ő errefelé: egy hamisítatlan, vérbeli brit a St. Angelesben. A hozzá hasonlók többsége – vagyis akiknek nincs semmiféle nemesi rangjuk, és nem dolgozik a férjük valamelyik befektetési alapnál – már rég visszavonult vidékre, Surrey-be. Ez a környék meglehetősen furcsa zuga Londonnak: olyan, a világ különféle tájairól származó emberek alkotnak itt egzotikus elegyet, akiknek a bevételi forrásait jótékony homály fedi. Őszintén szólva hamarabb futsz itt bele a bahreini hercegbe vagy egy görög tengeri szállítócég örökösnőjébe, mint egy hétköznapi emberi lénybe, aki, teszem azt, Yorkshire-ből származik. Annak idején keringett egy pletyka arról, hogy a St. Angeles kedvezményt biztosított a kevés megmaradt brit növendéknek a tandíjból, mintha csak rászoruló diákoknak adott volna ösztöndíjat. Nem annyira hihetetlen, mint amilyennek hangzik. A külföldi szülők ugyanis abba a hitbe ringatják magukat, hogy amikor térdzoknit és elegáns panamakalapot viselő csemetéjüket elküldik az iskolába, valódi, „autentikus” angol élményben lesz részük. Azonban semmi értelme a gyereked taníttatását egy hosszúra nyúló, nosztalgikus színezetű, brit cosplaypartivá alakítanod, ha az összes többi gyerek szintén Melbourne-ből, Párizsból, Hongkongból vagy épp Helsinkiből érkezett.

Ami engem illet, ezt az egész angol megszállottságot az iskolával kapcsolatban egyszerűen nevetségesnek tartom. Ott, ahol én felnőttem – egy szűkös és kényelmetlen kétszobás lakásban Floridában, Orlando külső részének napsütötte utcáin –, a srácok abba a suliba jártak, amelyik a legközelebb volt a lakhelyükhöz. Értelmes, felnőtt emberek semmiképp sem áldozták arra az idejüket vacsorapartikon, hogy órákon át azt találgassák, a vendéglátójuk vajon hol tanulta meg a szorzótáblát.

Ha rajtam múlik, Dylant a helyi általánosba íratjuk be, ami csupán egysaroknyira van a lakásunktól – nem mellesleg így minden reggel huszonöt perccel tovább alhattam volna. De amikor megemlítettem ezt a volt férjemnek, Willnek, úgy reagált, mintha legalábbis azt javasoltam volna, hogy vegyük ki a fiunkat az intézményesített oktatásból, és helyette egy évtizeden át egy mezőgazdasági szövetkezetben robotoljon. Tudniillik Will igazi St. Angeles-növendék, így hát ragaszkodott ahhoz, hogy Dylan is ottani oktatásban részesüljön.

– Rendben – hagytam rá egy vállvonással. – Te fizeted.

Na mindegy, mondjuk az egyenruha tényleg cuki.

Ahogy a kapuhoz érünk, az igazgatóhelyettes, egy igazi őskövület, Ms. Schulz, erőltetett mosollyal üdvözöl.

– Jó reggelt, Dylan! – mondja kimérten, miközben rám pillant dauerolt ősz haja alól, ami bukósisakként lapul a fejére. Öltözködését tekintve kiköpött Mrs. Doubtfire, és enyhe molyirtószag lengi körül.

– Érezd jól magad, kicsim! – kiáltok Dylan után, aki a kapun belépve beleveszik az egyenkabátos kisfiúk tömegébe. – Ejtsd seggre őket!

Ms. Schulz arca megrándul.

– Mrs. Palmer – üdvözöl, és felém biccent.

– Grimes – emlékeztetem. – Dylan vezetékneve Palmer. Mint az apjának.

Vastag keretes, kerek szemüvege mögött Ms. Schulz pislog egyet.

– Hogyne – mondja szárazan. Mintha nem találkozott volna velem minden reggel az elmúlt öt évben. – Elnézést. Szép napot!

Sietve távozom az iskola kapujától, és közben azon fohászkodom magamban, nehogy felbukkanjon Ms. Dobbins. Pár méterrel távolabb Hope Grüber, a szülői munkaközösség vezetője éppen Farzanah Khant és Cleo Risbyt örvendezteti meg azzal a közérdeklődésre számot tartó hírrel, miszerint a hármas ikreinek egyike maximális pontszámot ért el egy próbavizsgán, ami az ország egyik legjobb fiúiskolájának, a St. Paulnak a felvételijét imitálta.

– Úgy, hogy még felkészítő tanárunk sem volt! – visongja Hope a műszempilláit rebegtetve.

Hope Brisbane-ből jött, és keményen teper, hogy felküzdje magát a társadalmi ranglétrán. Mielőtt találkozott volna a férjével, egy nála harminc évvel idősebb, osztrák ingatlanmogullal, Hope a katalógusmodellek küzdelmes életét élte, és egy halbüfé feletti lakásban húzta meg magát a Goldhawk Roadon. Rövid ideig, miután kikerültem a zenekarból, ugyanazokba a körökbe jártunk. Bár sosem voltunk barátok, az életünkben sok hasonlóság akadt: a Primarkban vásároltunk, a Fabricba jártunk bulizni, és a szemünk sarkából mindig az új lehetőségeket kerestük. Azt hiszem, annyi a különbség köztünk, hogy Hope meg is találta őket.

Neki ma már három fia van, egy bilikék, B0YMUM egyedi rendszámos Bentley-vel jár, az Instáján pedig a #modell, #filantróp és #keménycsaj hashtagekkel hivatkozik önmagára. Még mindig kissé bárdolatlan stílusban beszél, meglehetősen túltolja a leopárdmintát az öltözködésében, ezáltal némiképp kilóg a „visszafogott luxust” képviselők köréből, ahova annyira tartozni akar, mindazonáltal sikerült a többi St. Angeles-anyuka kegyeibe férkőznie a mindent elsöprő lelkesedésével. Szükség lenne valakire, aki összeállítja a jótékonysági gála programját? Meg kellene szervezni a sütivásárt? Hope a te embered! Persze teljesen mellékes, hogy a férjével, Karl Theodorral közösen van egy nyolc hálószobás alpesi nyaralójuk a svájci Verbier-ben, aminek a szobáit a többi anyuka bármikor igénybe veheti, még főszezonban is. Cserébe ugyanis a rettenetes hármas ikrei – Trip, Teddy meg, mit tudom én, talán Targonca – nincsenek kiközösítve, és nem hiányozhatnak egyetlen szülinapi buliról sem. Mindez Dylanről nem mondható el.

– Ms. Dobbins szerint istenadta tehetség! – nyávogja Hope. A név említésére feláll a szőr a hátamon. El kell húznom innen!

A Hope mellett álldogáló Farzanah felhúzza egyik tökéletesen formázott szemöldökét. Nem rejti véka alá, hogy kételkedik az iménti kijelentés igazságtartalmában.

– Valóban? – kérdezi.

Hope-tól eltérően Farzanah-nak valódi munkája van: a „sztárok bőrgyógyászaként” emlegetik. Van egy bőrápolási márkája, amelyet a Harrods forgalmaz, illetve egy saját rendelője is a Harley Streeten. Minden bizonnyal ő a legtündöklőbb emberi lény, akit valaha szerencsém volt közelről megcsodálni: a bőre ragyog, a fogai vakítóan fehérek, fekete hajzuhataga pedig úgy fénylik, hogy az ember szinte megpillanthatja rajta a saját tükörképét. Az édesapja volt a pakisztáni nagykövet Londonban a 90-es évek második felében. Farzanah egy berkshire-i lányiskolában végezte el az általánost, ahol olyan határozott és kifinomult beszédstílust fejlesztett ki, mint ahogyan Grantham özvegy grófnéja is beszél a Downton Abbey-ben. És ha mindez nem lenne elég, a fia, Zain, konkrétan egy kis zseni: eddig sorozatban háromszor nyerte meg az iskolai LEGO-robotprogramozó versenyt. Hope lenézi Farzanah-t, de őt egészen másképp gyűlöli, mint engem.

És ott van még velük Cleo Risby is, aki csak fél füllel követi a beszélgetést, mivel épp nagyon keres valamit a hatalmas táskájában. Cleo a legmenőbb St. Angeles-anyuka. Majdnem harminc centivel magasabb mindenkinél, a haja jegesszőke árnyalatban pompázik, az arcán pedig mindig valamiféle ábrándos, szórakozott kifejezés ül. Olyan, mint egy modell, aki éppen most eszmél fel az álmodozásból. Valamiféle művész, bár ahogy én látom, a munkája pusztán abból áll, hogy egyik cigiről a másikra gyújt különféle galériák előtt, és fotók készülnek róla a Vanity Fair számára. A férje egy idősebb fickó, és felfoghatatlanul gazdag, egy mirelitkaja-birodalom örököse.

Cleo ritkán tűnik fel olyankor, amikor a gyerekeket beadjuk a suliba (megvannak az emberei erre a feladatra), ez tehát különleges alkalom – főleg Hope számára, akit majd megesz a fene azért, hogy ő legyen Cleo legjobb barátnője. Csakhogy sajnos Allegra Armstrong-Johnson már évtizedekkel ezelőtt kiütötte őt a nyeregből (Cleóval szobatársak voltak annak idején a kollégiumban), Hope tehát arra lett kárhoztatva, hogy megpróbálja elviselni Farzanah-t, és elszórakoztatni magát azzal, hogy engem kínoz.

Éppen igyekszem elsuhanni mellette, amikor Hope megragadja a karomat, felpumpált ajkával aggodalmasan csücsörít, majd így szól:

– Jaj, Florence, hát itt vagy! Ms. Dobbins épp az imént keresett. Elég sürgősnek tűnt a dolog.

– Aha, öhm, köszi – motyogom.

Farzanah vészjóslóan cicceg.

– Ó, drágám, minden rendben Dylannel?

Hope és Farzanah sokatmondó pillantást váltanak, én pedig szapora léptekkel távolodom tőlük. Már csak pár méter a sarokig, ott balra fordulok, és biztonságban leszek – megszabadulok Ms. Dobbins fenyegető jelenlététől, a többi anyuka elítélő tekintetétől, és attól, amit Dylan elkövetett, bármi is legyen az.

A saroknál, ahol a járda véget ér, éppen egy megkönnyebbült sóhaj készül kitörni belőlem, amikor valaki határozottan megkocogtatja a hátam, pont a két vállam között.

Bassza meg!

De ahogy megfordulok, nem Ms. Dobbinst látom, hanem egy fénylő hajú ázsiai nővel találom magam szembe, aki hadarva, erős kaliforniai akcentussal beszél a kezében szorongatott mobilba.

– Szóval megmondtam neki, kizárt, hogy megkapjuk erre a fedezetet New Yorkból…

Már az életemnek közel felét itt éltem le, Nagy-Britanniában, így hajlamos vagyok megfeledkezni róla, milyen fülsértőn tud hangzani a teljes erőből nyomott amerikai akcentus. Ami az enyémet illeti, sokat halványodott az évek során, felhígult, valahogy úgy, mintha az instant kávét egy csésze gyenge teába kevernénk.

– Öhm, jó napot! Nem ön bökött meg az előbb?

A nő hevesen mutogat a füléhez, jelezve, hogy éppen telefonál. Mintha az imént én böködtem volna őt.

– Rendben. Igen. Száz százalék. Figyelj, visszahívlak később! – mondja, majd kiveszi a füléből a fülhallgatót, és felém nyújtja a karját. – Jenny Choi – mutatkozik be, s úgy rángatja föl-le a kezem, mintha most kötöttünk volna meg egy történelmi jelentőségű szabadkereskedelmi egyezményt. – Bocs az előbbiért, csak próbáltam kisajtolni magamnak még egy fizetett órát. – Zavart arckifejezésemet látva még hozzáteszi: – Ügyvéd vagyok. Azt hiszem, ez szakmai ártalom.

– Értem. Találkoztunk már?

– Nem, nem. Újak vagyunk itt. Viszont Ms. Schulz említette, hogy van itt egy másik amerikai anyuka is – mondja mosolyogva Jenny, miközben egyik lábáról a másikra áll. Legalább egy tízessel (ha nem kettővel) idősebb nálam. Az arcán nincs egy gramm smink se, és afféle uniszex, leginkább az üzleti világra jellemző öltözéket visel, ami piszkosul drágának hat. Az a típusú nő, aki örömét leli abban, ha fennhangon jelezheti: az üzletvezetővel kíván beszélni.

– Az enyémek az ikrek, Max és Charlie. Valójában az amerikai iskolában kellett volna kezdeniük a sulit, a St. John’s Wood negyedben, de a felvételi elbeszélgetés… hát, szóval, a fiúknak rossz napjuk volt. – Jenny egy pillanatra elhallgat, aztán mosolyt erőltet az arcára. – Na de már mindegy. Szóval most mi is ide járunk.

Bólintok, és próbálom feldolgozni a rám záporozó információkat. A távolban Ms. Dobbins az iskola kapuján kívül kezd el járőrözni a vonal mentén, amely azt jelzi, hol kell búcsút venni a gyerekektől.

– Nos, ööö, isten hozott a St. Angelesben! – nyögöm ki, majd hátrálni kezdek, még mielőtt Ms. Dobbins észrevehetne.

Jenny összefonja a karját maga előtt.

– Figyelj, add már meg a számod! Beszéljünk meg egy játszós délutánt!

– Egy játszós délutánt?

Jenny finom vonásait tanulmányozom, tökéletes fogsorát, állig érő, tükörsima bobfrizuráját. Meglehet, az útlevelünket ugyanaz az ország állította ki, ám alighanem ez az egyetlen közös bennünk. Vajon milyen gyorsan ejt majd, amikor megtudja, hogy persona non grata státuszban vagyok a St. Angeles-anyukák körében?

– A srácok miatt – siet tisztázni Jenny. – Örülnék, ha szereznének pár barátot.

Ms. Dobbins mostanra észrevett, és már felém is tart, mint egy vércse, ami épp kiszúrt egy pockot.

Jenny átnyújtja a telefonját.

– Csak írd be a számod! Megcsörgetlek, így az enyém is meglesz neked.

Basszus, ez a nő aztán kitartó! Amilyen gyorsan csak tudom, beütöm a számom. Ms. Dobbins már csak pár méternyire van, a köztünk lévő távolság drámai ütemben csökken.

– Nos hát, örülök, hogy találkoztunk – motyogom, azzal hátat fordítva igyekszem lelépni, azonban már túl késő. Ms. Dobbins kezét érzem a vállamon.

Lebuktam.

– Ms. Grimes! – rikkantja a kelleténél kissé hangosabban. – Nagyon sajnálom, hogy félbeszakítom a beszélgetést, de elrabolhatom egy percre?

Eliza Dobbins fiatalabb nálam, a húszas évei végén jár, nagy, kerek szeme és koromfekete haja van. Igazán csinos lehetne, ha kicsit foglalkozna magával, ám ezt nyilvánvalóan nem teszi. A szempillaspirálja elkenődött, apró, fekete pöttyökben helyezkedik el a szemöldöke alatti területen, rémséges, műselyem blúzán muffinmorzsák éktelenkednek. Az sem segít a helyzeten, hogy hozzávetőlegesen a terhessége százötvenedik hónapjában jár, a hasa úgy pöffeszkedik rajta, mint egy túlérett gyümölcs.

– Nekem is mennem kell – mondja Jenny, és hátrál pár lépést. – Nagyon örültem!

Ms. Dobbinshoz fordulok.

– Sajnos épp rohanásban vagyok…

– Semmi gond – csiripeli –, melyik irányba megy? Elkísérem! – Megsimogatja kiálló pocakját. – Legalább mozgok egy kicsit. Egy kis sétával egybekötött beszélgetés.

Miközben átkelünk az úton, érzem, hogy a többi anyuka minket bámul, tekintetüket a hátamba fúrják, és azon morfondíroznak, vajon ezúttal mit követett el Dylan. Ne fordulj hátra, mondogatom magamnak. Aztán mégsem bírom megállni. Mint a bibliai Lót felesége, hátranézek, és vetek egy utolsó pillantást az iskola kapujára. Cleo már elment, konstatálom megkönnyebbülten, Hope, Farzanah és Allegra azonban még mindig ott köröz, a nyakukat nyújtogatva leselkednek felém.

Ms. Dobbins megköszörüli a torkát.

– Többször próbáltam elérni az elmúlt napokban. Minden rendben odahaza? – Nagy, barna szeme bepárásodik az együttérzéstől, aminek hatására csak még jobban gyűlölöm.

– Mire gondol? – kérdezek vissza fapofával.

– Dylan kiborulására. A múlt héten – feleli, és finoman megérinti a karomat. Az eljegyzési gyűrűjébe foglalt aprócska kő magába gyűjti a fakó napsugarakat, és úgy csillan meg, mintha egy régi gombot viselne a kezén.

– Ja, az? – Próbálok nem vigyorogni. – Nos, valljuk be, az azért végső soron elég vicces volt. Mármint, esküdjön meg, hogy maga sosem akarta Teddy Grüber ölébe borítani az iskolapadja tartalmát…

Ms. Dobbins összeszorítja az ajkát.

– Szeretnénk megvizsgáltatni Dylant – mondja lassan, patikamérlegen kimért szavakkal, nehogy felzaklasson. – Egy külső szakértő által. Dr. Lieber rendkívül jó abban, hogy…

Elönt a forróság.

– Dylan jól van – csattanok fel. – Nem fogom elküldeni mindenféle agyturkászhoz, csak hogy maga teletömhesse gyógyszerekkel!

Ms. Dobbins gondterhelten néz rám.

– Biztosíthatom, hogy egyáltalán nem ez a szándékom. Csupán arról van szó, hogy… – Lehalkítja a hangját, szinte suttogva folytatja. – Az után a bizonyos incidens után, hm, a teknőssel, muszáj nagyon komolyan vennünk ezeket a dolgokat.

Nyelek egy nagyot. Ja, igen, a teknősügy. Tavaly, a tanév végén a srácok egy csoportja, köztük Alfie és Dylan, összegyűlt a kerti tavacskánál, az iskolaudvar egyik távoli sarkában, hogy megcsodáljanak egy ékszerteknőst. Dylan elmondása szerint Alfie elkezdte bökdösni szerencsétlen állatot egy krikettütővel. Dylan rászólt, hogy álljon le, mert ez fáj a teknőcnek. Arról, hogy mi történt ezután, megoszlanak a vélemények, mindenesetre a dolog vége az lett, hogy Alfie felszakadt szemöldökét négy öltéssel kellett összevarrni. Dylant három napra felfüggesztették, majd „próbaidőt” kapott. Túlkapásnak, szükségtelenül szigorú büntetésnek tartottam, tekintettel arra, hogy mindez nyilvánvalóan önvédelemből történt. Vagy legalábbis állatvédelemből. Szóval megengedtem a kisfiamnak, hogy magunkhoz vegyük a teknőst. Gretának neveztük el, és boldogan él egy terráriumban Dylan szobájában.

Az utca túloldalán Farzanah és Hope megelégelték, hogy beszélgetést színleljenek, most már teljesen nyíltan bámulnak minket, és azon erőlködnek, hogy lehetőleg minden egyes szót elcsípjenek.

Az egész testem megfeszül.

– A többi fiú, Teddy, Alfie és Wolfie zaklatja Dylant! – Lekapom a napszemüvegemet, és a mutatóujjammal Ms. Dobbins mellkasa felé bökök. – Mi lenne, ha inkább az ő anyukáikra csapna le az utcán, és őket ráncigálná pszichiátriai vizsgálatra?

Ms. Dobbins rám mered, de nem válaszol. A szája kinyílik, majd becsukódik, úgy tátog, mint egy guppi.

– Én is így gondoltam – fújtatom dühösen, azzal sarkon fordulok.

Ms. Dobbins még utánam szól, kiabál valamit, azonban legfeljebb a hátamnak beszélhet, ahogy sietősen távolodom. A szavait elfújja a szél.

Olyan gyorsan hagyom el a Holland Parkot, amilyen gyorsan csak tudom. A testem minden egyes izmát érzem, mintha éppen most csináltam volna végig a Chloe Ting nevű fitneszguru egyik edzős videóját oda-vissza. A kezemet a zsebembe süllyesztem, s igyekszem elhessegetni lelki szemeim elől Ms. Dobbins aggodalmas arckifejezését. Dylan jól van! Az a nő semmit sem tud róla.

Az igaz, hogy a fiam mindig is eltért kissé az átlagtól. A hivatalos verzió szerint ez Will hibája, aki elhagyott minket, amikor Dylan még kisbaba volt. De már egészen korán voltak bizonyos jelek. Sosem gügyögött, nem halandzsázott, még azt sem mondta ki, hogy „mama”. Aztán egy nap, amikor épp egy szupermarketben voltunk, tömzsi kis ujjával egy dobozra mutatott az egyik polcon, és így szólt: „Anya, kérlek, kaphatok gyümölcslevet?” Csak így, minden teketória nélkül, határozottan brit akcentussal. Ott helyben majdnem összeestem.

Szóval igen, Dylan mindig is más volt, mint a kortársai. Akiket nem is igazán szeretett. Kis korában, amikor kivittem a játszótérre, kerülte a többi kisfiút, akik éppen labdáztak, helyette inkább beszélgetésbe elegyedett egy az unokájára várakozó nagyszülővel vagy egy unatkozó bébiszitterrel, esetleg egy leharcolt anyukával. Ami azt illeti, minden felnőtt ugyanígy tett volna. Úgyhogy teljesen megértem Dylant. A gyerekek kis szörnyetegek.

És igen, a fiam kissé heves vérmérsékletű. De mindenkinek fel kellene fognia, hogy ez csupán a rendkívüli igazságérzetéből fakad. Dylan számára minden fekete vagy fehér. Jófiúk kontra rosszfiúk, Greta megmentése kontra a világ egyik legnagyobb olajcégének ténykedése. Próbáltam elmagyarázni neki, hogy a dolgok nem tisztán jók vagy rosszak (kivéve talán az apját, muhaha), és számtalan összetett oka van annak, miért cselekednek az emberek úgy, ahogy. De hiába. Dylan, ha törvényszéki bíró lenne, minden ügyét halálos ítélettel vagy teljes felmentéssel zárná le. Számára nem létezik átmenet, nincs szürke zóna.

Amint elérem a körforgalmat a Holland Parknál – a gyalogosok halálcsapdáját, ami elválasztja Dylanék iskolájának felkapott környékét attól a városrésztől, ahol az igazi élet zajlik, és ahol mi is lakunk –, automatikusan elkezdem visszatartani a levegőt, tudat alatt így próbálom elkerülni a mellettem húzódó négysávos autóúton veszteglő kocsik kipufogógázának belélegzését.

A mai egy jó nap, figyelmeztetem magam. Péntek van. A Hold épp a Jupiterben áll, ilyenkor érdemes belevágni új dolgokba. A legfontosabb pedig, idézem fel ismét, felpezsdülve az izgalomtól, hogy ma este találkozom Elliott-tal.

Hamarosan minden megváltozik.

3

Shepherd’s Bush

Péntek, 8 óra 45 perc

HIVATALOSAN A KÖRMÖSÖM legkorábban délelőtt tízkor nyit, ez azonban nem akadályoz meg abban, hogy benyissak hozzá, amit jól ismert, berregő dallam kísér.

– Bejöhetek? – kiabálok be a sötét szalonba.

Linh egy masszázsszéken üldögél keresztbe tett lábbal. Bomberdzsekiben van, ami úgy néz ki, mintha alufóliából lenne. Vietnámi TikTok-videókat nézeget – fülhallgató nélkül.

– Zárva vagyunk! – kiabálja. – Jöjjön vissza tizenegy körül!

– Én vagyok az, te bolond – felelem, majd a táskámat a szokásos székre dobom.

Linh feláll, úgy csinál, mintha megszédülne, tesz néhány drámai, tántorgó mozdulatot, amivel egyébként át is verne, ha nem játszaná el ugyanezt minden második héten.

– Anyukám, már azt hittem, meghaltál! Gyere csak be!

A vállam leereszkedik, ahogy elszáll belőlem a feszültség. A Fresh Nails szalonban minden pontosan olyan, mint amikor legutóbb kiléptem innen: a kesernyés szag a levegőben, a ragadós műanyag székek, a gyanús adagolóüvegcsék, amelyeket állandóan újratöltenek kézkrémmel. A hely, ahol boldog vagyok.

Ledobom magam az egyik székre, és prezentálom Linh-nek a meglehetősen elhanyagolt körmeimet.

– Jesszusom! – kiált fel fintorogva. – De legalább az tuti, hogy nem csaltál meg egy másik körmössel.

– Csak nagyon el voltam havazva.

Ez persze hazugság, de Linh megkegyelmez, és nem kérdezősködik, hanem munkához lát, lefújja az eszközeit fertőtlenítővel.

– Hogy megy a suli? – kérdezem. A manikűrözés mellett Linh másodéves a Central Saint Martins egyetemen, divat és dizájn szakon. Az édesanyja, aki a Fresh Nails, valamint további tizennégy másik, London nyugati részén található manikűrszalon tulajdonosa, abban a hitben van, hogy az ő egyetlen kicsi lánya jelenleg nemzetközi gazdálkodást tanul London legjobb közgazdasági egyetemén, és egy szép napon majd átveszi az általa felépített szépségápolási birodalmat. Nem egyszerű helyzet.

– Sss! – int le Linh, és a fejem mögötti tévére mutat. – Tegnap éjjel újra elkapott valakit!

A vállam fölött a képernyőre pillantok. Egy ocsmány, barackszínű blézert viselő, kusza fogsorú riporternő bandukol lefelé egy utcán, nem messze a Loftus Stadiontól, és komoly képpel szorongatja a mikrofonját.

– Mi? Kicsoda?

Linh összevonja a szemöldökét.

– Hát a Shepherd’s Bush-i fojtogató! Te nem nézel híradót?

Nem, tanárnő, kérem, nem nézek, mondom magamban.

– Miért, ööö, mi történt?

– Egy nő, hazafelé sétál az utcán. Éjszaka, egyedül. Mögé lopakodik, és… – Linh két kezével megragadja a nyakát, s remegve úgy tesz, mintha valaki fojtogatná. – Ez már a második eset ebben a hónapban. A fojtogató egyre vakmerőbb.

– De hát egyáltalán hogy fordulhat elő ilyesmi? – suttogom, noha rajtunk kívül nincs más a szalonban. – Ez London! Mindenhol ott vannak a térfigyelő kamerák…

– Hát ez az! Kész őrület, mi?

Nem tudom eldönteni, hogy fel van-e háborodva, vagy inkább rendkívül izgatott. Linh bűnügyek iránti lelkesedésével csak az egyedi ruhadarabok iránti szenvedélye veszi fel a versenyt. Szinte biztos vagyok benne, hogy a nadrág, amelyet visel, korábban konkrétan ejtőernyőként funkcionált.

– De most komolyan, hogyan…

Linh belém fojtja a szót azzal, hogy felemeli és az arcomba tolja a jobb kezemet.

– Mondd, miért csinálod ezt? – szegezi nekem a kérdést. A körömágyam itt-ott felszakadt, igencsak megviselte egy korábbi, a ránőtt bőr levágására tett sikertelen kísérletem. – Tudod, vannak dolgok, amiket nem tudsz megoldani egyedül. Néha szükséged van segítségre.

Kerülöm a tekintetét, a szabad kezemmel azokat a kis műanyag pálcikákat piszkálom, amelyekre egy-egy körömlakkot kentek ki mintaként. Végül egy olyan erős pink árnyalatnál állapodom meg, aminek láttán még Barbie is elpirulna.

Linh a homlokát ráncolja.

– Komolyan? A Faux Hót kenjem fel? Randid lesz, vagy mi?

Mivel nem válaszolok, hangnemet vált, és fejhangon cukkolni kezd.

– Húúúhaaa! Florence-nek randija leeeeesz! Ki a szerencsés pasi?

– Nem erről van szó.

Játékosan megpaskolja a karomat.

– Ó, szóval egy csaj? De jó neked!

– Nem, nem úgy…

– Kezeket a vízbe! – parancsol rám, és fejével egy langyos vízzel teli tálka felé bök, amiben beáztathatom megviselt körömágyaimat.

– Ez csak egy megbeszélés. Egy zenei producerrel. Már ismerem korábbról. Elliottnak hívják.

Most, hogy hangosan kimondtam, úgy érzem magam, mintha végre kinyomtam volna egy pattanást. Azonnali, színtiszta megkönnyebbülés.

– Nahát! – csodálkozik Linh. – Szóval ismét énekesnő leszel?

Összerezzenek, tekintetemet újra a körömlakkmintákra szegezem.

Linh egy darabig nem szólal meg, mintha felmérné a helyzet súlyát.

– Rendben.

Csettint a nyelvével, majd lebukik a pultja alá, s rövid időre eltűnik. Csakhamar újból felbukkan, a kezében egy üveg rubinvörös körömlakkal.

Felsóhajtok.

– Ez az, amire gondolok?

Linh ünnepélyes arckifejezéssel bólint.

– Bizony, a Taco Party. Egyszerűen lehetetlen beszerezni, még eBayről is. Az öcsém hozta tavaly Dubajból.

A Taco Party köztudottan a vörös legtökéletesebb árnyalata, amelyet valaha létrehoztak: mintha a fahéjas Red Hots cukorkák és egy Ferrari pirosát ötvözték volna. Beszüntették a gyártását, miután kiderült, hogy a különleges árnyalat alapja egy kihalás szélén álló, az amazóniai dzsungelben őshonos üvegszárnyú pillangófajta volt.

Linh ünnepélyes mozdulattal letekeri az üveg tetejét, és mélyen beszívja a körömlakk jellegzetes illatát.

– Mmmm, akár az anyatej – közli vigyorogva. – Most pedig mesélj el mindent!

Három nappal ezelőtt csörgött a telefonom, nem sokkal azután, hogy elvittem Dylant a suliba. Épp a kanapén elterülve bámultam a Love Island ismétlését, közben töredezett hajvégeimet babráltam.

– Óriási híreim vannak! – A telefon szinte beleremegett a hangba a vonal túlsó végéről. – Óóóriásiak!

– Halló, ki beszél? – kérdeztem.

– Elliott, te kis butus – felelte a hang. – Hát már nem is emlékszel rám?

Egy teljes évtizede is van már annak, hogy utoljára hallottam Elliott Rivera hangját. Akkoriban egy feltörekvő csajbanda tagja voltam, Elliott pedig egy lemezkiadó vezetőjének a helyettese. Nyílt tekintetű, lenyalt hajú, fényes cipős buzgómócsing, aki fél szemmel mindig az igazgatói irodát figyelte. Will meg a lányok folyton kiröhögték, Stréber Elliottként emlegették, és egyéb, még rosszabb gúnyneveket aggattak rá. Köztem és Elliott között azonban mindig különleges kapcsolat volt, mint két kívülálló között, akik megérezték a másik elszántságát.

– Mi a nagy büdös helyzet veled, Florence? – érdeklődött.

A Varietyből – jó, a Variety egyik tweetjéből – tudom, hogy Stréber Elliott ma már nagymenő zenei menedzser Los Angelesben. Úgy képzeltem, hogy a lábát egy hatalmas mahagóniasztalra feldobva üldögél az irodájában, aminek ablaka a Sunset Boulevardra néz, és onnan bámulja az apró hangyák módjára fel-alá futkosó embereket. Legalább az egyikünk álma valóra vált.

– Bele is vágok a közepébe – folytatta. – Itt vagyok Londonban, és valamit szeretnék átbeszélni veled. Adódott egy lehetőség.

Vééégre, gondoltam. Végre, bassza meg. Már vagy egy évtizede álmodozom erről a telefonhívásról, és most megtörtént. A hívás, aminek hatalmában áll egy varázsütésre újraindítani a karrieremet.

– Jövő héten ráérsz? – kérdeztem, és máris azt számolgattam magamban, hány különböző szépségszalont kell majd felkeresnem a köztes időszakban.

– Jaj, szivi, nem. Szombat reggel már repülök is vissza L. A.-be. Készülünk a díjátadószezonra. Mit szólnál a péntekhez?

– Most péntek? Úgy érted, az a péntek, amelyik három nap múlva van? – Az időzítés nem volt ideális. Úgy számoltam, legalább tíz napra lenne szükségem a szőrtelenítésre, szoláriumra és a körmeim rendbetételére, vagyis arra, hogy újra megközelítsem a régi fényében ragyogó önmagamat. De ha nincs más lehetőség, csak a péntek, azt is megoldom. – Mármint, hát persze – böktem ki gyorsan. – Most péntek.

– Remek. Valamelyik asszisztensem majd elküldi neked a részleteket.

Miután letettük, úgy éreztem, mintha a testem egy héliumos lufivá vált volna. Közel s távol nem volt senki, akivel megoszthattam volna a jó hírt, úgyhogy képernyőfotót csináltam a híváslistámról, háromszor is, bizonyítékul saját magam számára arról, hogy ez az egész valóban megtörtént.

Negyven perccel később kaptam egy e-mailt Elliott asszisztensétől – az asst1@elliottrivera.com e-mail-címről –, amiben megerősítette, hogy péntek este 7-re van foglalásunk a Mr. Bang-Bangbe, egy biodinamikus kínai étterembe a menő Hackney negyedben, ahová a vendégeknek saját evőpálcikát kell vinniük, továbbá a mosogatásból is ki kell venniük a részüket.

Az ezt követő negyvennyolc óra életem legintenzívebb szépészeti előkészületeit hozta. Egy nyirkos alagsorban kezdődött Marylebone-ban, London egyik előkelő részén, ahol egy apró orosz nő egy még apróbb csipesszel extra műszempillákat helyezett fel minden egyes saját pillámra. A művelet két órán át tartott, a végén ragasztószagtól kábultan távoztam. A következő állomás egy fodrászszalon széke volt a Regent Streeten, ahol a hitelkártyám kereteit kimerítő összeget hagytam ott a „celebek stylistjaként” ismert Markknál (szigorúan két k-val!) azért, hogy közel egyméteres platinaszőke póthajtincseket tegyen fel, fényesen csillogó szőke hajzuhatagot varázsolva a fejemen lévő, gyapjas szénakazalból. Az utolsó simításokra a helyi Sun Expressben került sor, ahol köszönettel visszautasítottam az eldobható tangabugyit, majd grillcsirkéket megszégyenítő módon forogtam a szoláriumban, hogy testem minden porcikáját belepje az a bizonyos „St. Tropez-ragyogás”.

Egy gép zúgása rángat vissza a manikűrszalonba. Linh ajkán huncut mosoly játszik, miközben egy elektromos festékszóró tollat tart a levegőben.

– Van egy ötletem – szólal meg. – Ne gondolj semmi őrültségre. Mi lenne, ha megmutatnánk nekik, mit veszítettek?

Az arcomra vélhetőleg némi bizonytalanság ül ki, ugyanis gyorsan hozzáteszi:

– Nem feláras!

Linh óvatos mozdulatokkal feltölti a festékszórót néhány csepp körömlakkal, azután a mutatóujjával rögzíti a tartályt. Érzem, ahogy zen állapotba kerülök. Hátradőlök a műanyag székben. Valami meleg és nedves csorog le az arcomon. Egy könnycsepp.

Jézusom, Florence, szedd össze magad!

Linh ad egy zsepit, mielőtt feltenné a védőszemüvegét.

– Szuper lesz. Csak bízz bennem!

Én pedig szót fogadok, évek óta először.

A 2000-es évek eleje nem volt könnyű Mariah Carey életében. Nemrég hagyta ott a lemezkiadóját, a Sony Musicot, miután elvált annak zenei igazgatójától, s éppen csak aláírt egy történelmi jelentőségű szerződést a Virgin Recordsszal, amikor idegösszeomlást kapott – amit a sajtó fokozott figyelemmel kísért –, végül kórházba került „krónikus kimerültség” miatt. Néhány héttel később a Glitter című filmje (amely arra volt hivatott, hogy megmutassa, milyen hatalmas sztár Carey) látványosan megbukott. A Guardianben megjelent filmkritika szerint Mariah-nál „még a menő manhattani lakásában álló cseresznyefa konyhapult is jobb volt a vásznon”. Alakításával elnyerte a legrosszabb színésznőnek járó Arany Málna-díjat is. A filmmel együtt megjelent lemez olyan pocsékul teljesített, hogy a Virgin kivásárolta Carey-t, majd szerződést bontott vele.

A következő próbálkozását, az immár az Island Records által kiadott Charmbracelet című albumot a kritikusok földbe döngölték. Az egyikük azt írta: „Érzelmileg annyira kiforrott, mint egy Jobbulást! feliratú üdvözlőkártya.” A karácsony királynőjének lőttek. Mariah Carey-nek befellegzett. Egy újabb sztár, akinek a virágkora már a múlté.

Aztán elvonult, és kiadta a The Emancipation of Mimit, a lemezt, ami minden ízében tökéletes volt, olyannyira, hogy a legádázabb kritikusai is nyilvános bocsánatkérésre kényszerültek, amiért korábban leírták. Ez több volt, mint az évszázad visszatérése: ez maga volt a feltámadás. A Mimi újradefiniálta Mariah-t mint művészt és embert egyaránt.

A ma esti találkám Elliott-tal lesz az én Emacipation of Mimi-pillanatom. Előtte azonban még le kell húznom a teendőlistámról egy meglehetősen megalázó feladatot.

Ami a jelenlegi munkám.

4

Shepherd’s Bush

Péntek, 10 óra 1 perc

ÖKÖLBE SZORÍTOTT KÉZZEL dörömbölök a fémajtón.

– Adam! – ordítom. – Szükségem van rád!

Semmi válasz.

Hátralépek egyet az Adam és az én lakásom bejárati ajtaja között húzódó, aprócska előtérben. A két lakás egy olyan sorházban található, amely eredendően nem volt felosztva, ám egy mohó ingatlanos feldarabolta, akár egy egészben sült karácsonyi pulykát. Azt pedig nem hagyta, hogy a többlakásos házról szóló látomásába belerondítsanak olyan apróságok, mint a csőrendszer megfelelő elvezetése. Ennek köszönhetőn később kiderült, hogy amikor Adam zuhanyzik a felső szinten, az kisebb gejzírfeltörést idéz elő a mosogatómban, amiből szökőkútként bugyog fel a barna trutyi.

Adam ajtajára tapasztom a fülemet, úgy hallgatózom.

Lehet, hogy van nála valaki? – morfondírozom magamban, miközben a gyönyörű manikűrömet csodálom: oválisra reszelt körmeim erőteljes pirosban pompáznak, a gyűrűsujjaimon egy-egy diszkrét, fehér F betűvel, amit Linh varázsolt oda a festékszóróval. Maga a tökély. Linh gondoskodott róla, hogy elkéssek, de én mondom, az a nő egy igazi művész. Márpedig egy művészt nem lehet sürgetni.

– Adam! Vészhelyzet van! – üvöltök, miközben még erősebben verem az ajtót az öklömmel.

Annyira tipikus, de komolyan. Amióta Marta kidobta, feltűnően körülöttem sertepertélt, és felajánlotta a szolgálatait: „megcsinálom a lefolyót” vagy „labdázom kicsit Dylannel”. Persze most, hogy tényleg szükségem van rá, mintha a föld nyelte volna el. Ennyit a férfiakról.

Még mindig a körmeimmel vagyok elfoglalva, amikor hirtelen kinyílik az ajtó, a kis folyosót pedig izzadsággal keveredő Old Spice-illat tölti be. Adam homlokán verejtékcseppek gurulnak le, göndör, fekete hajtincsei összevissza állnak, mintha egy lufihoz dörzsölte volna a fejét.

– Flo? – kérdi zavartan.

Megrándul az arcom. Gyűlölöm, ha valaki Flónak szólít. Nem elég, hogy az anyám egy katasztrofális frizurájú, hetvenes évekbeli szitkom üdvöskéjéről nevezett el, ennek tetejébe feltétlenül szükséges volt egy menstruációs applikációt is az én becenevemmel piacra dobni.

– Bocs, Flo – motyogja Adam. Zavarodott, üveges tekintettel mered rám. – Most… nem a legalkalmasabb.

A válla fölött belesek a lakásba.

– Miért? Van nálad valaki?

Amennyire tudom, Adamnek egy nyamvadt randija sem volt, amióta Marta elköltözött tőle. Teljesen odavolt a lányért, már-már megszállottan imádta. Adam az a típusú pasi, aki minden héten virágot vesz a barátnőjének, és elautókázik érte Hampsteadbe, valahányszor sokáig dolgozik a fodrászszalonban. Biztos voltam benne, hogy meg fogja kérni a lány kezét. Én voltam a leginkább meglepve, amikor Adam közölte, hogy Marta teljesen váratlanul szakított vele, és visszament Lengyelországba.

Adam a homlokát ráncolja. Kilép az előtérbe, majd behúzza maga mögött az ajtót, ami olyan hangosan csapódik be, hogy ijedtemben ugrom egyet.

– Mi? Nem, dehogyis!

– Mindegy – mondom olyan könnyed hangon, amennyire csak telik tőlem –, majd szólok Matt B.-nek.

Adam az aktuális hódításaim közül Matt B.-t (aki nem keverendő össze Matt T.-vel) rühelli leginkább. Matt B. devizakereskedő a Deutsche Banknál. Az egész személyiségét abból építi fel, hogy szasimit eszik egy félhomályos japán étteremben Mayfairben, London egyik elit negyedében, majd lefoglal egy lakosztályt egy puccos szállodában a Hyde Parknál. Matt B. azt hiszi, nem tudok róla, hogy amúgy nős, és van három gyereke, akiket egy ötszobás házban rejteget vidéken, Oxfordshire-ben – azonban téved. Csak épp nagyon szeretem a jó minőségű szusit.

– Semmi gond – közli Adam, aztán összefonja az ujjait, majd a két tenyerét kifordítva kiropogtatja az ujjperceit. A tenyerei akkorák, mint egy-egy kisebb sonkaszelet. – Mi a helyzet?

– Mitől izzadtál meg ennyire?

– Lefolyót szerelek – morogja. – Megint eldugult…

Az orromat megcsapja valami szúrós vegyszerszag, amit a bőre áraszt magából.

– Elég undorító. Ki kellene szállítanom egy adag lufit. El tudnál vinni?

– Azt hittem, azon vagy, hogy meglegyen a jogsid.

Ez övön aluli volt. Adam pontosan tudja, hogy kétszer is elhasaltam a vizsgán. Legutóbb egy halk szavú bangladesi úriember, az autósiskola tulajdonosa, azt javasolta, hogy addig, amíg nem veszem „nagyon komolyan” a biztonságos közlekedést, ne is próbálkozzak újra.

– Figyelj, ha nem akarsz nekem segíteni, csak mondd meg, jó? Jesszus…

– Jaj, Florence! – háborog Adam, és keresztbe teszi a karját. – Ne legyél már ilyen!

A fejemet oldalra döntve rásandítok. Adam nem rossz pasi. Harminchat éves, öt évvel idősebb nálam, és a feje tetején még mindig dús, fekete hajkoronát visel, ami figyelemre méltó az ő korában. Vakítóan kék szemét dús szempilla keretezi. És piszok jó formában van, ami (szinte) feledteti az egyetlen komoly hibáját, nevezetesen, hogy Adam alacsony. Persze nem egy Napóleon-karikatúra vagy ilyesmi. De nem lehet több százhetven centinél. Tudom, hogy most már nem ildomos a magasságuk miatt diszkriminálni a mély növésű férfiakat, ám ha teljesen őszinte szeretnék lenni, az a helyzet, hogy a magassága az egyetlen ok, amiért még nem jöttünk össze.

– Szóval, el tudsz dobni? – kérdezem ismét, lebiggyesztve az alsó ajkam. – Lééégysziii! Nem tart tovább húsz percnél.

Adam felnyög, kényszeredetten toporog.

– Na és merre lesz a fuvar?

– Notting Hillbe, az Artesian Village részére.

Adam az órájára pillant. Felvillan az Apple Watch kijelzője, ami mutatja a pulzust, meg ki tudja, mit még. Egy pillanatra lefagy, mintha átgondolná a dolgot, de pontosan tudom, hogy igent fog mondani. Adam mindig igent mond. Nekem, legalábbis.

– Jó – adja meg magát, és állával az utca felé bök, ahol leparkolt a rendőrautójával. – Elviszlek, de a hazautat egyedül kell megoldanod.

– Éljeeen! – visítom, és örömömben megölelem. A teste meleg és masszív, mintha csak egy fatörzs köré fonnám a karom. – Csak még fel kell fújnom pár lufit. Kábé tíz perc, oké?

Adam már épp nyitja a száját, hogy tiltakozzon, de addigra visszasurranok a saját lakásomba, ügyet sem vetve a lábtörlőmön felhalmozódott magazinokra és a kétcentes jogdíjakról szóló csekkekre.

– Csak még ne nyiss meg egy csapot se! – kiáltja utánam Adam. – És maximum öt percet kapsz! Hamarosan jelenésem van valahol.

Van az a különleges embertípus, amelyik hajlandó hatszáz fontot áldozni léggömbökre a gyermeke első születésnapja alkalmából. És tuti, hogy Charlotte-nak hívják. Vagy Caroline-nak. Esetleg Caroline-Charlotte-nak, rövidítve CC.

Ebben az esetben a jó öreg Caroline jött be.

Adam egy négyemeletes házzal szemben tesz ki, aminek bejárati ajtaja mentaszínben pompázik. Kiszállok, aztán összeszedem a lufikat a hátsó ülésről. Még mielőtt megköszönhetném a fuvart, vagy rendesen becsukhatnám a kocsi ajtaját, Adam már el is száguld, még a visszapillantó tükörből sem néz rám.

Becsöngetek, mire szélcsengettyűhöz hasonló hang szólal meg, ráadásul még egy rohadt kutya is ugatni kezd.

Egy magas, karcsú nő nyit ajtót, levendulaszín cicanadrágban és hozzá illő haspólóban. Szépen kirajzolódó kockák vannak a hasán, az arca pontosan úgy fest, mint az Insta-fotóin: aranylóan csillogó bőr, felpumpált ajak és fitos orr.

Caroline egy darabig méreget, csak utána kiabál be a házba a válla fölött.

– A lufis lány az!

Egy csapat nő csacsogása és nevetése hangzik fel bentről.

– A piláteszedzőt vártuk – magyarázza Caroline. – De gyere csak be.

Óvatosan befelé oldalazok, ügyelve, nehogy kipukkadjon a nyolc tucat málnapiros lufi, amit a kezemben tartok.

Ez az egész lufis meló a húgom, Brooke ötlete volt – egy olyan, régebbi kölcsön feltételeként szabta nekem, ami mostanra (remélem) már feledésbe merült.

– Nem ülhetsz otthon reggeltől estig a Sztárok a jégent bámulva és a jogdíjakat várva!

Brooke hajthatatlan volt. Persze neki könnyű ilyeneket mondani. A John Lewis luxusáruház bútorbeszerzőjeként az ő karrierje nélkülözte a látványos, nagy pillanatokat. Fel sem fogta, mennyire sértő a javaslata, meg hogy szerinte a nyamvadt lufikkal való házalás az Instagramon számomra szakmai előrelépést jelentene.

Anyánk halála után Brooke úgy végezte el az egyetemet, hogy közben egy partiszervező cégnél dolgozott. Állandóan a lufikból készült dekorációkkal volt elfoglalva.

– El se hinnéd, mekkora haszon van rajta! Még hélium se kell hozzá! Szó szerint csak lufira, levegőre és ragasztószalagra van szükség!

És szemben a korábbi, az életem megoldására gyártott, félkész tervekkel, ezt az ötletet Brooke nem engedte el. Végül ő maga hozott létre egy Instagram-profilt, ahova feltöltött néhány, gyerekbulikon felállított lufikapuról készült reklámfotót, és ingyenes kiszállítást hirdetett meg London északkeleti részén, a W2 kerületen belül. Tizenöt megrendelés futott be mindössze egy óra leforgása alatt. Mindennek már hét éve. Mostanra egyedül viszem a vállalkozást, és csakis készpénzt fogadok el. Ahogy telnek a napok, a cég neve – Pop! Sztárok és Lufik – egyre inkább érződik egy már rohadó sebbe szórt sónak, mintsem egy erőltetett belső poénnak. Nem is beszélve arról, micsoda logisztikai rémálom hatalmas lufikapukat kiszállítani Londonban – autó nélkül. De még mindig jobb, mint rendes munkát keresni… no nem mintha elárasztanának az állásajánlatok, vagy hasonló.

Amint belépek, kiderül, hogy Caroline háza még annál is nagyobb, mint amilyennek kívülről látszott. Századfordulós építésű lehet, de belülről ennek nem maradt nyoma, a berendezést most letisztultság és sok üvegfelület jellemzi. Ennek köszönhetően a mennyezet nagy része például maga a végtelen égbolt, egy napsütötte napon ide belépve úgy érezheti az ember, hogy egyenesen belesétál a vakító fénybe. Ma azonban felhős az idő.

Caroline egy amerikai konyhás étkező felé terel, ahonnan páratlan kilátás nyílik a tökéletesen gondozott kertre. A pasztellszínű kanapékon egy csapat szőke nő hever, mint sportszettbe öltözött hableányok a tengerparton. A házvezetőnő a háttérben tesz-vesz, éppen dinnyét szeletel, s időről időre átnyújt belőle egy falatot a dizájner-etetőszékben üldögélő kisbabának. Ilyenkor a kislány gyöngyöző kacajban tör ki, mintha épp akkor hallott volna egy oltári jó viccet. Az egész jelenet olyan, mint egy lakberendezési cég hirdetése, vagy úgy általában a női termékenység reklámja.

Egy pillanatra megbénulok, olyan erővel vág gyomorszájon az irigység: milyen lehet egész nap a barátnőiddel lógni, kímélő testedzést végezni, és néha bekapni egy falat gyümölcsöt, amelyet valaki más szel fel neked?

Ehhez mindenekelőtt barátokra van szükség. A gondolat belekaristol az agyamba.

Megköszörülöm a torkom.

– Hol állítsam fel a lufikaput?

Caroline bociszemével végigpásztázza a helyiséget. Szemmel láthatóan előzetesen nem nagyon foglalkoztatta az a hatszáz fontot érő levegő és gumi, amit rendelt tőlem.

– Mégis mennyi ideig fog ez tartani? – kérdezi Caroline egyik barátnője a kanapéról. – Csak mert a piláteszedző bármelyik pillanatban itt lehet. Szülés utáni, regeneráló óra lesz? Adriana jön? Magánórákat is vállal, ha esetleg érdekel.

– Gyors leszek, amennyire csak tudok – válaszolom anélkül, hogy megfordulnék. Egy lufikapu felállítása nem nehéz, de fárasztó meló, ugyanazokkal az ismétlődő mozdulatokkal. Odanyomod a lufit, majd rögzíted, összenyomod, rögzíted.

– Úristeeen! – visít fel valaki a kanapén. – Florence Grimes! Te vagy az?

Mintha egy szőrös pók mászna a nyakszirtemen. Gépiesen a kanapé felé fordulok. Ez csak ő lehet. Fényes, barna haja most a válláig ér, és a plasztikai sebészeknek is adott munkát az elmúlt években, bár – állapítom meg kárörömmel – nem mindig választott jól. Az arccsontja természetellenesen magasan van, ajkának enyhe kacsacsőr beütése lett. De a hangja… a hangját nem lehet eltéveszteni, az ugyanaz maradt.

– Lacey – nyögöm ki, és próbálok mosolyt erőltetni az arcomra. Elképzelem, hogy itt és most köddé válok, a testem, akár a jégkrém, elolvad, lefolyik a parkettára, s végül csak egy ragacsos, lila tócsa marad utánam.

– Te jó ég, hát tényleg te vagy az! – sikítja Lacey. Felpattan a kanapéról, és úgy ölel át, mint egy rég nem látott barátot. – Nem találkoztunk Jess esküvője óta! És az már vagy tíz éve volt!

– Mmm. – A nyelvem lebénul, mintha egy tonna homok került volna a számba. Az elmúlt években számtalanszor elképzeltem már, milyen lesz újra összefutni Lacey-vel: a vörös szőnyegen, a Grammy-díj-átadón, ahol jelölt vagyok, esetleg a lelátón egy Lakers-meccsen, ahová a legjobb barátnőmmel, Mariah-val érkeztem. Azt azonban rémálmaimban sem gondoltam, hogy épp akkor kerülünk majd ismét szemtől szembe egymással, amikor én egy kissé felülértékelt mindenesként tevékenykedem az egyik barátnője fényűző otthonában.

Azt hiszem, rosszul vagyok.

– Alfonso még mindig az Arsenalban játszik? – préselem ki magamból a szavakat.

Lacey az eljegyzési gyűrűjét birizgálja, vagyis egy természetellenes méretű, ötkarátos, princess csiszolású gyémántot, amelyet egy leheletvékony platinagyűrűre helyeztek. Mindannyiunkkal felpróbáltatta azon az estén, amikor Alfonso megkérte a kezét, mi pedig – a négy lány – úgy adogattuk körbe egymásnak a turnébusz hátuljában, mint holmi mágikus talizmánt. Még mindig érzem a súlyát az ujjamon. Lacey kezén most már több vastag, gyémánttal kirakott gyűrű szikrázik. Alfonso valószínűleg minden alkalommal vett neki egyet, valahányszor megcsalta.

– Nem, tavaly visszavonult – feleli Lacey. – Mostanában többnyire kint vagyunk Somersetben. A gyerekeknek is jobb így. Hárman vannak!

Bólintani próbálok, de az agyam, akár egy adag szétfőtt tészta: szétfolyt, és hasznavehetetlen.

– És te mivel foglalkozol mostanság? – csiripeli Lacey.

Egy pillanatra elgondolkozom, mit válaszoljak. Lacey előbb a lufikra, majd rám néz, végül elmosolyodik, talán a kelleténél kissé szélesebben.

– Ó, hát persze! De ügyes vagy! – gügyögi kedves leereszkedéssel a hangjában. – Milyen jó, hogy mindazok után végül a saját lábadra álltál, Florence!

A kanapén lebzselő hableányok egyike felhúzza pisze kis orrocskáját, úgy kérdezi:

– Nahát, ti ismeritek egymást?

Lacey nyel egyet.

– Florence is benne volt a zenekarban. Eredetileg ő volt, mármint Rose előtt, szóval, érted… – Elnémul.

– Kiszálltam a Girls’ Nightból, még mielőtt berobbantak volna. Életem legrosszabb döntése volt. – Ez a sablonszöveg, amit már rengetegszer elmondtam az elmúlt években, ám ettől még nem lett könnyebb kiejteni ezeket a szavakat.

Lacey arcán megkönnyebbülés suhan át, amint felfogja, hogy nem teszek keresztbe neki.

– Nagy veszteség volt számunkra – fűzi hozzá sietve.

– Aha, értem – szólal meg egy másik lány, aki éppen azzal foglalatoskodik, hogy egyik aranyszőke hajtincsét feltekerje az ujjára. – Na és miért szálltál ki?

Megszédülök, olyan, mintha az egész szoba víz alá került volna. Gyorsan megtámasztom magam a falnál, hogy ne dőljek el.

– Olyan rég volt már… – motyogom.

– Figyelj, Florence – szólal meg Lacey, miközben azon van, hogy agyonbotoxolt szemöldökével valamiféle aggodalmasra hasonlító arckifejezést varázsoljon az arcára –, csak azt szeretném mondani, hogy ami veled történt, az egyáltalán nem volt rendjén.

Forró pír önti el az arcom, úgy érzem, mintha pusztító tűzvészként söpörnének végig rajtam a testemből felcsapó lángok.

– Semmi gond, Lace – vágom rá.

Teszek néhány lépést hátrafelé, de megbotlok a luficsomagban. Pár léggömb hangosan kipukkan, mintha valaki egy gépfegyverrel sortüzet adna le. A baba sírni kezd.

– Én, ööö… valamit a kocsiban felejtettem. Mindjárt visszajövök – kiáltok hátra a vállam fölött, miközben kirohanok a bejárati ajtón.

Kint közben eleredt az eső. Minden egyes kövér vízcseppet, ami a fejemen landol, személyes támadásnak veszek, a nedvesség ugyanis komoly fenyegetést jelent frissen beszárított hajamra nézve. Azonban túlságosan megalázottnak érzem magam ahhoz, hogy ezzel foglalkozzak. Szinte transzban haladok el a cukorkaszínű házak mellett, miközben Lacey szavai visszhangoznak a fejemben újra meg újra. Mintha a megszégyenítés hullámvasútján ülnék, amiből nem tudok kiszállni. De ügyes vagy! De ügyes vagy! De ügyes vagy!

A Notting Hill Gate úton egy lepukkant kocsmára leszek figyelmes, úgy bukkan fel, mint holmi délibáb a sivatagban. Mintha valamilyen mágikus energia vonzana befelé. A kocsma szó szerint csalogat. Egy nyomortanya vonzza a nyomorultakat.

A belül meglehetősen gyéren megvilágított helyiség padlója ragad a mocsoktól, a lábam alól cuppogó hangok jönnek, ahogy a bárpult felé tartok. A hely szinte üres. Csupán egy csapat építőmunkás bámulja a Premier League legjobb pillanatait a nagy képernyős tévén az egyik asztalnál ülve.

A pult mögött egy idősebb férfi fogad, aki éppen egy villát törölget fényesre egy szalvétával.

– Egy vodka-tonikot kérek, cukormentes tonikkal – mondom.

A pasas őszinte meglepetéssel pillant fel rám, mintha csak a nappalijába sétáltam volna be, és arra kérném, hogy masszírozza meg a lábam.

– Hogy mondta, kedves?

– Egy vodka-tonikot kérek, cukormentes tonikkal – ismétlem meg, ezúttal kicsit hangosabban.

Hátat fordít, az üvegekkel csörömpöl. Olyan tempóban mozog, mintha lassított felvételt néznék. Gyanítom, már mindketten halottak leszünk, mire ez az ital elkészül.