Borítószöveg

Szívmelengető történet az összetartásról, az egymásra találásról a vadregényes Skót-felföldön...

Nem fenékig tejfel egy kastélytulajdonos élete...

Amikor a híres főzőiskolát elvégezve megérkezett a nagy-nagybácsikájától örökölt skóciai birtokra, Izzy tele volt tervekkel. Tudta, hogy az épület felújításra szorul, de ha a munkálatokkal végeznek, otthonos légkört árasztó butikhotel várja majd egyszerű, ízletes ételekkel a betérő vendégeket.

Ám az ő drága minden lében kanál anyukája már meghirdette a kiadó szobákat, sőt flancos fogásokat ígérve vendégeket is előjegyzett karácsonyra. Izzy erre nem volt felkészülve. Lehetetlen ennyi feladattal megbirkózni!

Ráadásul a konyhában egy férfiba botlott, aki az ő hűtőszekrényében kotorászott. Épp kérdőre vonta volna a pimasz idegent, ám az átható kék tekintettől Izzynek a szava is elakadt...

Fordította

H. Prikler Renáta

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julie Caplin: The Christmas Castle in Scotland

One More Chapter a division of

HarperCollinsPublishers Ltd

Első kiadás

Copyright © Julie Caplin 2022

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © H. Prikler Renáta, 2024

Minden jog fenntartva.

Borítóterv © HarperCollinsPublishers Ltd 2022

Illusztrációk © Getty Images and Shutterstock.com

ISBN 978-963-604-535-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette

Szalkai Diána

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Donnának – számtalan okból

OKTÓBER

Első fejezet

Miközben kiemelte a bőröndjét az autó csomagtartójából, Izzy csattogásra lett figyelmes. Felnézve egy kalózzászlót pillantott meg a kastély tetején. A csattogást a zászlót a rúdhoz rögzítő kallantyúk fémes csilingelése és a magasban tovasuhanó egerészölyv vijjogása kísérte.

A fejét csóválta a félárbócra eresztett lobogó láttán. Mert egy kastély elképzelhetetlen kalózzászló nélkül. Ugyan mi más illett volna hozzá? Az anyja ilyen ügyekben maga volt a törvény.

Felkapta az évtizedes használattól kopott bőröndöt, betolta a hatalmas, veretes faajtót, és az egyenetlen, számtalan ősi titkot rejtő kőpadlóra lépett. Szélesen elmosolyodott. Ő, Izzy McBride most már hivatalosan is a Kinlochleven-kastély kizárólagos tulajdonosa! Vajon milyen ördög szállhatta meg néhai Bill bácsikáját, hogy őt nevezte meg örökösnek? Mindenki arra számított, hogy a kastély majd Bill keleti parton lakó unokatestvérére száll, aki a temetésen nem adta jelét, hogy sértette volna a végrendelet.

Izzynek most semmi másra nem volt szüksége, csak egy csésze teára. Az utóbbi huszonnégy órát utazással töltötte. Írországban volt a híres Killorgally Főzőiskolában egy hathetes tanfolyamon, és most, hogy hazaért, nem tudott másra gondolni, csak a teára, meg arra a nevetségesen túlárazott skót vajas kekszre, amelyet az edinburghi repülőtéren vásárolt. Ahogy Xanthét ismerte, biztosra vette, hogy a konyhában nem lesz ennivaló. Az anyja egyrészt nem tudott főzni, másrészt nem nagyon érdekelték az ételek. Cigarettán, ginen és salátákon élt.

Ezért is lepték meg annyira Izzyt a konyha felől áradó finom illatok. Talán mégiscsak alábecsülte az anyját.

– Helló, Xan… – kezdte, de ajkára fagyott a folytatás. A nagy, fekete Rayburn tűzhely előtt egy széles hátat látott, ami semmiképpen sem lehetett az anyjáé. Amikor a hát tulajdonosa megfordult, Izzy egy majd százkilencven centis, kócos, kopott farmert és vastag kötött pulóvert viselő férfival találta szembe magát, akinek a szeme kékebb volt, mint a tenger.

– Helló – mondta a férfi, miközben szabad kezével kisimított egy rakoncátlan tincset a homlokából. A másik kezében fakanalat tartott, amellyel a serpenyőben fortyogó valamit kavargatta.

– Nahát! Be tudta indítani! – Izzy a tűzhely felé biccentett. Neki, hiába próbálkozott, egyszer sem sikerült.

– Igen – válaszolt a férfi mosolyogva. – Igaz, meg kellett néznem a YouTube-on, és utána már csak be kellett szereznem a videóban javasolt gyújtóst.

Izzy bólintott. Ez neki is eszébe jutott, de nem akart, úgymond, csaláshoz folyamodni. Egy valamire való kastélytulajdonostól elvárható, hogy segítség nélkül is be tudjon gyújtani a saját fatüzelésű tűzhelyébe.

– Ne haragudjon, de ki maga? – kérdezte talán kissé nyersen, de nem mindennap esett meg vele, hogy hazatérve egy borotválatlansága ellenére is filmsztár külsejű idegent talál a konyhájában. A férfi igéző kék szemét okolta a faragatlannak tűnő kérdésért.

Az idegen felvonta a szemöldökét. De nem is akárhogyan! Elég volt egy pillantást vetni rá, és az ember tudhatta, hogy nincs hiányában magabiztosságnak.

– Ross Strathallan vagyok. És maga?

Izzy a fáradtságtól kótyagosan azon tűnődött, mi a fene történik az otthonában, de mivel szinte gondolkodni sem bírt, és az agya gyurmává változott a kék szempártól, nem tudott előállni semmivel.

– McBride vagyok – makogta végül. – Izzy McBride.

A férfi szemén látszott, hogy nemigen tud mit kezdeni a kialakult helyzettel, így, mielőtt visszafordult a tűzhelyhez, csak annyit mondott:

– Örülök, McBride, hogy megismerhetem.

– Öö… bocsásson meg – folytatta Izzy a makogást, látva, hogy a neve semmiféle reakciót nem váltott ki a férfiból. Jóllehet távol volt egy ideig, de a kastélynak mégiscsak ő a tulajdonosa, és továbbra sem volt számára világos, hogy mit keres egy Ross Strathallan nevű idegen az ő konyhájában.

– Igen? – kérdezte a férfi olyan hangon, mintha ő akarna segíteni Izzynek. Lazább nem is lehetett volna. Nemcsak önmagával tűnt roppant elégedettnek, hanem a helyzettel is. Az a fajta férfi volt, akinek, miután pontosan tudta, hol a helye, még csak arroganciára sem volt szüksége ahhoz, hogy jól érezze magát a bőrében. Mindemellett volt benne némi visszafogottság. Mintha falat húzott volna maga és a világ közé.

Izzy nem akart ismét udvariatlan lenni, de akkor is tudnia kellett, hogy mit keres a férfi a konyhájában. Abban a helyiségben, amellyel tervei voltak. Ez volt a kastély szíve, amit el akart zárni az idegenek elől. Magának akarta teljes egészében. Alig volt olyan pillanat az írországi tanfolyamon, amikor ne jutott volna eszébe az otthoni birodalma. Szinte égett a vágytól, hogy mielőbb átvegye, és elkezdjen gyakorolni arra az időszakra, amikor a kastély alkalmassá válik fizetővendégek fogadására. Az, hogy most egy idegen tevékenykedett ott, ahol neki kellett volna, nem volt helyénvaló.

– Mit csinál maga itt? – kérdezte kihívóan, ami egyáltalán nem volt jellemző rá. Ő általában türelmesebb volt, az anyja mellett annak is kellett lennie.

A férfi ismét felvonta azt az irritáló szemöldökét.

– Éppen vacsorázni készülök. – A fakanalát ezúttal úgy emelte fel, hogy pár szem sült bab is rajta maradt.

Izzynek nehezére esett, hogy fel ne horkanjon. Ott, ahonnan jött, a sült bab nem minősült vacsorának. Írországi oktatója, Adrienne Byrne, egyenesen szentségtörésnek minősítette volna.

– Miért? – kérdezte.

– Azért, mert éhes vagyok – felelte a férfi lassan, tagoltan. Úgy, ahogy egy idiótához szoktak beszélni.

Izzy szeme elkerekedett. Lehet, hogy a férfi viccnek szánta, de ő nem találta humorosnak a választ. Ingerülten felsóhajtott, és az arcára erőltetett egy mézédes mosolyt.

– Azt értem. A kérdésem az, hogy miért ebben a konyhában készíti el a vacsoráját. Miért ebben a házban? Egyáltalán, mit keres itt?

– Itt lakom.

– Az nem lehet.

– De igen.

– És mióta, ha szabad kérdeznem? Vagy tudja, mit? – emelte fel Izzy a kezét. – Ne is válaszoljon. Nem érdekel. Nem maradhat itt. – Arra gondolt, hogy más körülmények között nem rúgna ki egy ilyen vonzó férfit. Aki ráadásul megbízhatónak tűnt, és persze rendíthetetlennek is. Nem mintha Izzy korábban bedőlt volna a rögbijátékosokat is megszégyenítő alkatnak. A való világban semmiképp. Mert egyébként, titokban, nagyon is forró fantáziálásra késztette Jamie Fraser Az idegenben.

– Már elnézést, de ezt nem maga dönti el. Miért nem beszél a háziasszonyommal, Xanthéval? Ő itt a tulajdonos.

– A háziasszonyával? – kérdezett vissza magas, már-már sipító hangon Izzy. – Azt akarja mondani, hogy maga beköltözött ide? Mikor? Hogyan?

– Úgy, ahogy az emberek többsége be szokott költözni valahová. Hoztam magammal pár dobozt meg bőröndöt. Ja, és egy szobanövényt is, ha jól emlékszem. – A férfi szája, talán mert humorosnak gondolta önmagát, megrándult. Izzy a legszívesebben behúzott volna neki egy nagyot, bár gyanította, hogy az ökle visszapattant volna a gránitkeménynek tűnő mellkasról. Nem mintha bárkinek is behúzott volna már életében, kivéve azt az egy alkalmat, amikor Philip bejelentette, hogy eljegyzett valakit. De Izzy erre most gondolni sem akart.

– Tudhattam volna – motyogta. – Hogy tervezi, meddig marad? – kérdezte kicsit hangosabban.

– Három hónapig, vagy valamivel tovább. Bár arról volt szó, hogy a pénzemért csendet és nyugalmat kapok. – Ha a célzása nem lett volna elég egyértelmű, még a szeme is elkeskenyedett. Aztán visszafordult a serpenyőjéhez, leemelte a Rayburn platniján piruló két szelet kenyeret, rácsúsztatta őket egy mélytányérra, ráborított egy egész konzervdoboznyi sült babot, és leült az asztal mellé, hogy mindezt megegye. A már korábban odakészített nagy bögre teát arra használta, hogy megtámassza a Kindle könyvolvasóját, ezzel is jelezve, hogy lezártnak tekinti a beszélgetést.

Izzy azonban nem tágított.

– Három hónapig? Szó sem lehet róla! Nem akarok udvariatlan lenni, de tényleg nem maradhat itt. Még nagyon messze vagyunk attól, hogy vendégeket fogadhassunk. Mielőbb el kell mennie.

– Csak ismételni tudom magam. Beszéljen Xanthéval – felelte az idegen idegesítő nyugalommal. Aztán bekapcsolta a könyvolvasóját, és mintha Izzy ott sem lett volna, olvasni kezdett.

– Pontosan ezt fogom tenni – mondta Izzy. A hangja olyan volt, mint egy vérig sértett kölyöké.

Megölöm az anyámat, gondolta dühösen. Mégis mit képzelt? Még nem álltak készen fizetővendégekre, olyanokra meg pláne nem, akik főztek is magukra. Minek nézte az anyja a kastélyt? Diákszállónak, esetleg éjjeli menedékhelynek? Még rengeteg munkát kellett elvégezni ahhoz, hogy szobát adjanak ki, de őt egyébként sem ez érdekelte igazán, hanem a konyha. Úgy tervezte, hogy az lesz az ő helye, ahová, ha egyszer be tudja indítani a Rayburnt, visszavonulhat a ház zajától, de leginkább az anyjától. Erre mit lát? Azt, hogy egy idegen a távollétében birtokba vette az ő helyét. És Izzy ennek egyáltalán nem örült.

Ráadásul korgott a gyomra az éhségtől, és a babnak ínycsiklandó illata volt. Nagyot szippantva a konyha levegőjéből a tűzhelyhez lépett, és kivette magának a maradékot. Bár a férfi értetlenül nézte, hogy mit csinál, leült vele szemben, és kanalazni kezdett. Nem hagyhatta, hogy kiebrudalják a saját konyhájából!

– Egyen csak nyugodtan – mondta a férfi, bősz pillantásokkal méregetve Izzy tányérját. – Ha akarja, szívesen kinyitok még egy doboz babot. Rengeteget hoztam magammal. Majd levonjuk a szoba árából.

Izzy nagy csörömpölés közepette a tányérra ejtette a villát. Egek! Micsoda zavarba ejtő helyzet! Feltételezte, hogy a szobaárban, amit a férfi fizet, az étel is benne van. Hát szemernyi szégyenérzet sem szorult az anyjába?

Bármilyen dühös volt is, nem látta értelmét, hogy felelősségre vonja Xanthét. Már csak maga miatt sem. Felment volna a vérnyomása, és azt nem akarta. Így inkább visszaviharzott a folyosóra, elrohant a falakat díszítő agancsok és horgászbotok előtt, és a nyitott verandára érve felkapott egy vízálló dzsekit. Friss levegőre volt szüksége. Belebújt, majd nekifeszült a nehéz faajtónak, és kilépett a kavicsos kocsifelhajtóra. Ott vett egy mély, megnyugtató lélegzetet, és a díszfák és bokrok között kanyargó ösvényen elindult a közeli láp felé.

A nap már alacsonyan járt az égen, talán csak egy óra volt alkonyatig. A felhők rózsaszínbe hajló pereme ugyancsak a napnyugta előhírnöke volt, de Izzyt nem érdekelte, hogy közeleg a sötétség; szüksége volt rá, hogy a levegőn legyen. Írországi tartózkodása alatt megtanulta, hogy míg az étel a testet táplálja, a természet közelsége a lelket. És neki most erre az utóbbira volt nagyobb szüksége. Húszpercnyi tempós séta után megállt, és amikor egyenletesebbé vált a légzése, visszanézett az útra.

A kora este arannyal vonta be a tájat, látványos hátteret festve az ősz rozsdás, égett narancs és rubinvörös színkavalkádjához. Izzy szívébe szabályosan belemart az öröm, és kiszorította belőle a korábbi ingerültséget. Büszkeség, izgalom és rettegés kavargott benne, ahogy végignézett a Kinlochleven-kastély durva kövekből épített, a környező lombok barnássárgájával és halvány rózsaszínjével egybeolvadó falain. A hatalmas építmény mögött, ameddig a szem ellátott, az ősz színeiben pompázó hegyvonulat vigyázta a horizontot, amelynek a képe, fokozva a drámai hatást, visszatükröződött a Loch Leven mozdulatlan vizén.

Zsindelyborítású, kúp alakú tetőjével, őrtornyaival és lőréseivel a tizenkilencedik századi skót kastély a romanticizmus és a jólét tovatűnt emlékét idézte a fenségességével és azzal, ami a pompájából megmaradt. És ez most az ő új otthona, és az is marad, gondolta, míg rájuk nem szakad a tető. Ezt akarta mindenáron megakadályozni.

Leült egy kidőlt fa tönkjére, a tenyerébe támasztotta az arcát, és azt a szépséges örökséget nézte, amelynek egyik napról a másikra az őrzője lett. Meg kell tartania az épületet a jövőnek, és ki kell találnia valamit arra, hogy a kastély el tudja tartani önmagát. A nagybácsikája egyvalamiben hajthatatlan volt. Nem akarta, hogy a birtokból egy tenyérnyit is eladjanak, ezért is hagyta inkább Izzyre, mint az anyjára vagy a keleti parton élő kuzinjára. Izzynek azonban csak egyetlen ötlete volt arra, hogy bevételre tegyen szert: egy kicsi, családias hotellé alakítani a kastély arra alkalmas részeit.

Ez rengeteg tennivalóval járt, de a legtrükkösebb kihívást az anyja jelentette. El sem tudta képzelni, mily módon tarthatná kordában. Azzal, hogy befogadott a kastélyba egy idegent, a szokásosnál is jobban elgaloppírozta magát. Olyan ember volt, aki bár még járni sem tudott, máris futni akart, mégpedig olimpiai csúcsokat veszélyeztető sebességgel. Senki sem értette, hogy Izzy kitől örökölte a józan eszét, mivel rég elhalálozott apja sem a megfontolt, felelősségteljes gondolkodása miatt maradt meg az utókor emlékezetében. Ha hinni lehet a krónikáknak, egy traktorversenyen vesztette életét, a házuk előtt kialakított versenypályán, amikor Izzy még csak ötéves volt.

Amikor úgy gondolta, hogy eleget marcangolta önmagát, a telefonja kijelzőjére pillantott. A WhatsApp-csoport, amely az írországi főzőtanfolyam diákjaiból állt össze, látványosan felélénkült, miután elküldte nekik az üzenetét.

Izzy: Hazaértem. Pokolian hosszú volt az út, de jó itthon lenni.

Jason: Én már elkezdtem dolgozni, a főnököm ostorral áll a hátam mögött. Nem tudom elhinni, de máris hiányzik Killorgally.

Fliss: Remélem, sikeres lesz az új vállalkozásod. Sok szerencsét kívánok hozzá.

Jason: Tudasd velünk, hogy mikor mehetünk el meglátogatni. Még sohasem laktam kastélyban.

Hannah: Sok szerencsét a konyhában!

Izzy a telefonjára mosolygott. Biztosra vette, hogy mindenki hiányozni fog neki, de senki sem annyira, mint Hannah, Fliss és Jason, már csak azért is, mert korban ők álltak hozzá a legközelebb.

Felállt, és kifújta a levegőt. Most, hogy megnyugodott, ideje volt megkeresni az anyját. Meg akarta kérdezni tőle, hogy milyen megállapodást kötött Ross Strathallannel. Ezt követően már csak rajta áll, hogy milyen gyorsan veszi vissza a konyháját a férfitól.

Második fejezet

Nagy megkönnyebbülésére üres volt a konyha, amikor visszatért, de épphogy lenyelte az első korty teáját, felpattant az ajtó, és beviharzott rajta egy vékonydongájú férfi. Őszes hajában már csak néhány tincs emlékeztetett arra, hogy valamikor vörös lehetett.

– Ah, kislány, hát visszajött! Láttam az autót.

– Duncan, hogy van? – kérdezte mosolyogva Izzy a férfitól, aki több mint húsz éve állt a kastély szolgálatában. Már nyugdíjba kellett volna mennie, de felajánlotta Izzynek, hogy marad, és segít neki mindenben, amiben csak tud. És nála jobban kevesen ismerték a kastélyt és a történetét.

– Egész jól, köszönöm. No és hogy boldogult Írországban?

– Mondhatni, jól. Most már talán nem kell attól tartanom, hogy szégyenben maradok, ha főzök valamit. – Izzy akcentusa mindig erősebbé vált, ha Duncannel beszélt. – Kér egy csésze teát?

– Kérek. Úgyis rengeteg mesélnivalóm van. – Miközben a férfi ezt mondta, a fejét csóválta, és megkocogtatta a fogait.

– Már készítem is – felelte a vízforralóhoz lépve Izzy.

– Megjött az ajánlat a tetőfedőktől – kezdte Duncan.

– Hát ez igazán remek. Köszönöm – mosolyodott el hálásan a lány. Hat héttel korábban, az elutazása előtt beszéltek a problémáról, és nagyra értékelte, hogy a férfi megtette a szükséges lépéseket.

Duncan mosolya kevésbé volt vidám.

– Nem tudom, akkor is köszönni fogja-e, ha meglátja az összeget. A tető sokkal rosszabb állapotban van, mint hittük.

– Mennyivel rosszabban? – Izzy, mintha ettől remélne vigaszt, szorosan a bögrére fonta az ujjait.

Duncan szája megrándult.

– Nyögje már ki!

– A legfinomabb becslés szerint is minimum húszezerbe kerül a javítás.

A tea hányingerkeltő hullámzásba kezdett Izzy gyomrában.

– Az nagyon sok pénz.

– Végezhetnének rajta némi foldozgatást, de az csak ideiglenesen oldaná meg a problémát, ami meg a keleti szárnyat illeti… az teljes födémcserére szorul.

Izzy egykedvűen bólintott, bár közben a rosszullét kerülgette.

– De hogy valami jót is mondjak, a tyúkjaink jól tojnak, így nem kell attól tartanunk, hogy éhezni fogunk.

– Hát ez tényleg jó hír – mosolyodott el halványan Izzy.

– Örülök, hogy visszajött, kislány – mormogta Duncan vidám mosollyal, de aztán ismét elsötétült az arca. – El sem tudom mondani, mennyire. Xanthe reggeltől estig csak parancsokat osztogatott; tisztára bolondot csinált belőlem. Jó lesz, ha végre pihenhetek egy kicsit.

Izzy mosolya ezúttal gyengéd volt, azt azonban még mindig nem tudta, mibe kezdett bele az anyja a háta mögött.

– Jobb lesz, ha megkeresem. Még nem találkoztam vele.

– Csak azt ne higgye, hogy a távolléte alatt megváltozott – dörmögte Duncan feszes szájjal.

Amikor pár perc múlva belépett a hatalmas előcsarnokba, és meghallotta az emelet felől érkező, ködkürtöt is megszégyenítő hangot, kis híján hanyatt esett.

– Izzy, drágám! Hát megjöttél!

A fa mellvéden nem más hajolt át, mint az anyja, és olyan méltóságteljes integetésbe kezdett, mintha ő lenne a királynő az éppen horgonyt vető királyi jacht fedélzetén.

– Igen, Xanthe, itthon vagyok – motyogta Izzy, miközben az anyja a lába köré csavarodó lila sifonban, vidám szökdécseléssel elindult lefelé. A földszintre érve megragadta a lánya vállát, olyan hevesen, hogy a ruhájához hasonlóan lila tolldíszével, amely egzotikus madárnak tűnt tűzvörös fürtjein, majdnem kiszúrta Izzy szemét.

– Hol szerezted, drágám, ezeket a sötét karikákat? Uborka kell rájuk, most, azonnal.

– Mama, hogy került egy idegen a konyhába?

Xanthe elegáns mozdulattal a szájához emelte gyémántosan csillogó szipkáját, és miközben pajkos pillantást vetett a lányára, mélyen beleszippantott.

– Csak azt ne mondd, hogy nem jóképű. Az a széles váll! Észrevetted, hogy van benne valami Jamie Fraserből? Ha engem kérdezel, meg kellene tartanunk.

Izzyből kitört a kacagás. Hiába tudta, hogy az anyja dilinyós, már rég megtanulta, hogy nem érdemes vitába szállni vele. Azzal csak önmaga ellen dolgozott volna.

– Javíthatatlan vagy – mondta végül. – No de tényleg, mit keres nálunk? Azt állítja, hogy három hónapig marad.

– Igen – felelte Xanthe elégedett képpel. – Mrs. McPherson, tudod, az asszony a postáról, akinek alig van foga… Ah, ha már szóba került, szerinted van itt a közelben valahol egy fogorvos? Meglazult az egyik tömésem…

Izzy felsóhajtott. Az anyjánál abszurdabb módon senki sem tudott témát váltani.

– Mit akartál mondani erről a Mrs. McPhersonról?

– Nos, ő küldte hozzánk ezt a helyes fiút pár héttel ezelőtt. Tudta… hát hogyne tudta volna. Mindenről a postamesterek értesülnek először, nem igaz? És mivel képtelen volt tartani a száját, elmesélte neki, hogy mi szállodát készülünk nyitni idefenn, a fiú meg valami nyugodt helyet keresett magának, merthogy könyvet ír… Minden tökéletesen klappolt. Mi tele vagyunk üres szobákkal, ő meg szállást akart.

Izzy a fogát csikorgatta.

– Azért vagyunk tele üres szobákkal, mert még nem állunk készen a vendégfogadásra.

– Ugyan már, csillagom! Van helyünk, nem? Látnod kellene, mi lett a szalonból, amíg távol voltál! Ami meg a vendégünket illeti… Teljesen önellátó. Alig látom, amit csak sajnálni tudok, mert nagyon szemrevaló.

Izzy nagyot nyelt.

– Az mellékes – motyogta elkeseredetten.

– Azt mondta, észre sem fogjuk venni, hogy itt lakik. – Az anyja egyébként is zengő hangja feljebb ment még pár decibellel. – Író. Alkotói szabadságát töltő történészprofesszor. Becsszóra mondom, szívem, ki sem lép a szobájából, legfeljebb néha sétál egy kicsit. Az estéket is odafenn tölti. Szörnyen unalmas alaknak tűnik, bár még nem adtam fel. Talán mégiscsak kiderül róla, hogy a zord külső romantikus, költői lelket takar. Álló tóban lakik a béka, szokták mondani. Te nem úgy láttad, hogy a visszafogottságával csak a szenvedélyét próbálja leplezni? Bárhogy van is, nem sok vizet zavar. És most gyere, nézd meg, hogy mi mindent csináltam.

Mire Izzy egyáltalán szóhoz jutott volna, az anyja lila sifonfelhőbe burkolt alakja elsuhant mellette, és mivel nem maradt más választása, egy nagy sóhaj kíséretében utánaeredt. Az északi szárny felé vezető folyosó padlóját kopott skót kockás szőnyeg fedte, amelynek felfeslett széleit szürke ragasztószalag rögzítette a padlóhoz. Ezt is ki kell cserélni, gondolta, mielőtt valaki megbotlik. Többek között az ilyen dolgok miatt nem fogadhattak vendégeket. Nehéz lett volna elkerülni, hogy ki ne törje a nyakát valaki. A leendő vendégek egészsége és személyes biztonsága minden mással szemben előnyt élvezett.

– Ja, és még valami. Miért lobog halálfejes zászló a tetőn?

– Miért, nem néz ki jól? A padláson találtam az egyik ládában, és gondoltam, miért ne tetetném ki, amikor olyan vicces. A szomszédok ebből is láthatják, hogy beköltöztünk.

Ez Xanthéra vall, állapította meg magában Izzy, és elmosolyodott.

– Ta-dam! – kiáltotta minden korábbinál harsányabban Xanthe, majd belökte a folyosó végéből nyíló ajtót.

Izzy belépett a szalonba, amelynek hat ablaka közül négy a tóra nézett. A hatalmas teremben mindig csodálatosnak találta a fényviszonyokat, még akkor is, ha kiemelték a fakó falakat, a magas mennyezet stukkóit beszövő pókhálókat és a feslett bútorkárpitot, de most mindebből semmi sem látszott.

– Ó, te jó ég! – kiáltott fel izgatottan. – Hiszen ez csodálatos!

Az anyja teljesen újjávarázsolta a szobát. A falakat ízléses zöldre festette – talán zsályazöldnek vagy mély fűzöldnek nevezte volna az árnyalatot a szakirodalom –, a mennyezet hófehéren ragyogott, és az ablakokra felszerelt római árnyékolók pompás színéhez kitűnően illetek a habos, hasonló árnyalatú függönyök. És az a sok antik dísztárgy meg festmény! Izzy látta már őket, de nem ebben a szobában. Most azonban, hogy itt voltak, nem is tudta volna elképzelni őket máshol. Stílusossá, egyben otthonossá tették a szalont.

– Szerintem is – mormogta önelégülten az anyja.

– De hát… Hogyan? Miből? – Izzy tudta, hogy az anyja roppant kreatív, de hiányolta belőle a gyakorlatiasságot. Ám ha a fejébe vett valamit, azt egy öszvér makacsságával végig is csinálta, főleg, ha bizonyítani akart.

– Kicsalogattam Duncant az intézői irodából; nélküle nem tudtam volna elmozdítani a bútorokat. – Izzy csak bámult. – Mit szólsz a futókhoz? Nézd csak, milyen puhák! Én magam készítettem őket azokból a régi takarókból, amelyeket ugyancsak a padláson találtam. Nagyon élveztem a turkálást az öreg ládákban. Annak idején tudták, hogyan kell elcsomagolni a dolgokat. Nem is rágta meg a moly. És a rolókat is én csináltam az egyik hálószoba sötétítő függönyeiből. Csak a szélük volt kifakulva, így egészen sok anyagból gazdálkodhattam. És bár a legtöbb drapéria dekoratív célokat szolgál, minden, amit itt látsz, eredeti anyagokból készült, miután eltávolítottam róluk a napszítta részeket. Szépek, nem?

Izzynek el kellett ismernie, hogy valóban szépek.

– Igazán leleményes vagy, anya. Nagyon jó munkát végeztél.

– A leleményes a középső nevem, és kérlek, tartózkodj az „anya” megszólítástól. Tudod, hogy a Xanthét jobban szeretem.

– Tényleg minden újnak tűnik – nézett körül újfent Izzy. – A festést is te csináltad?

Xanthe elnevette magát.

– Ugyan már, drágám, dehogy. Arra felfogadtam valakit. – Miközben beszélt, a szeme megállapodott lakkozott körmein. – Több mérföldes körzetben nincs senki, aki megcsinálná a körmeimet. Kész csoda, hogy legalább festőt találtam. Elég jó munkát végzett, bár ebben az is benne van, hogy előtte egy másik emberrel gletteltettem a falakat.

Izzy nyelt egy nagyot.

– És mindezt mennyiért?

Hogy idegességét leplezze, a farmernadrágja zsebébe csúsztatta a kezét, s bár legszívesebben a fogát csikorgatta volna, kierőltetett magából egy mosolyfélét. Sokat beszéltek a felújításról. Úgy volt, hogy Izzy, spórolásként, maga fogja elvégezni ezeket a munkákat. A glettelést kivéve, de arra nem is lett volna akkora szükség. Az is elég lett volna, ha gipsszel eltünteti a repedéseket.

Az anyja mosolya túl behízelgőre sikerült Izzy véleménye szerint.

– Tudom, mit gondolsz. Azt, hogy ezt nem engedhettük volna meg magunknak. Csakhogy… – Megkocogtatta az orrát.

– Megállapodtunk, hogy amit tudunk, magunk végzünk el. – A festés olyasvalami volt, amit Izzy igenis meg tudott volna csinálni.

– Megfeledkezel valamiről.

Izzy az anyjára bámult.

– Miről?

– Arról, hogy Strathallan professzor előre kifizette az első hónapot.

Mi történt a tweedzakójukon könyökfoltot viselő férfiakkal? Mióta nézett ki úgy egy professzor, mint Thor hétköznapi öltözékben?

– Ez az összeg bőven fedezte a glettelést meg a festést – folytatta Xanthe felszegett állal, fensőséges hangon. Ezt kikezdhetetlen érvnek tartotta. – És a többi még csak ezután jön.

Izzy behunyta a szemét. Nem mert belegondolni, hogy mennyit kérhetett az anyja lakbérként. Gőze sem volt a pénzügyekről; ha sikerült szert tennie valamennyi pénzre, az elfolyt a kezéből, gyorsabban, mint a víz. El tudta képzelni, hogy az összeg, amivel annyira hetvenkedett, a szoba fűtésére sem lett volna elég. Már csak ezért is fel kell szólítania az idegent a távozásra. Nem engedhették meg maguknak, hogy veszteséget termeljenek.

– Mennyit számoltál fel neki? – kérdezte olyan hangon, mintha csak a társalgást akarta volna fenntartani, bár titokban nagyon félt a választól.

– Ötszáz fontot.

– Három hónapra?

– Ne légy már csacsi, kislányom! Ennyire hülyének nézel? Egy hétért fizet ennyit.

– Mi? – nyögte Izzy. Elkerekedett a szeme a döbbenettől.

– Igen. Kétezret kipengetett előre az első hónapért. Ami fair, ha engem kérdezel, hiszen egyedül lakik egy kastélyban. És – húzta ki magát peckesen Xanthe – szükségünk van a pénzre, nem?

– De hát… ez tetemes összeg. Pláne úgy, hogy nincs benne az étkezés – motyogta halálra váltan Izzy.

Xanthe vállat vont.

– Őt ez nem érdekli. Számára csak az a fontos, hogy csend és nyugalom vegye körül. Ez az oka annak, hogy a nyugati szárny végében helyeztem el. Tudod, abban a szobában, amelyikben az üzekedő szarvasokat ábrázoló festmény van.

Izzy szeme elkerekedett, aztán elnevette magát. Az anyja mindig meg tudta lepni, és ha az idegen hajlandó ennyi pénzt kifizetni, ő nem volt abban a helyzetben, hogy ezt elutasítsa. De annak nem örült, hogy bocsánatot kell kérnie tőle, és ilyen előzményekkel azt is meg kell engednie neki, hogy legalább a hónap végéig a kastélyban maradjon. Hogy tovább is, arról szó sem lehetett. Ahhoz neki túl sok dolga volt, és egy vendég csak láb alatt volna. Nem beszélve arról, hogy az építkezés véget vetne a nyugalomnak, amiért olyan bőkezűen fizetett.

– Nem is értem, Izzy, miért gondolod, hogy reménytelen vagyok – jegyezte meg Xanthe. A fejdíszében hevesen rezgő tollak hűen tükrözték felháborodását.

Izzy belekarolt az anyjába.

– Éppen az ellenkezőjét gondolom. Fantasztikus vagy. A szalon meg egyenesen gyönyörű. Mit gondolsz, mivel kellene folytatnunk?

– Ah… – Az asszony arca nem is lehetett volna behízelgőbb. – Menjünk, nézzük meg az étkezőt. Ott is van mutatnivalóm. Megszabadultam attól a szörnyűséges, kitömött menyéttől.

– Te jó ég, szóhoz sem jutok! – kiáltott fel Izzy nem sokkal később az ugyancsak szépen felújított étkezőbe lépve.

Xanthe arca ragyogott, és egy tollait illegető páva büszkeségével nézett a lányára.

– Szép, mi?

Xanthe nemcsak az étkezőbe tökéletesen illő, fényes felületű bútorok csodálatos gyűjteményével emelte a helyiség pompáját, hanem a hosszú, húsz személyre megterített asztallal is. A damasztszalvétákkal harmonizáló abroszon csak úgy ragyogott a rengeteg kristály, porcelán és ezüst. Az ablakmélyedéseket merész, zöld drapéria keretezte, és Xanthe mindegyikben elhelyezett egy-egy saját készítésű párnát. Az asztalt teljes hosszában arany fenyőtobozokkal és gyertyákkal díszített fenyőgirland szelte ketté, melyet mindkét végében egy-egy jókora, apró gyertyákat tartó kandeláber tett tökéletessé.

– Hű, Xanthe, ez lenyűgöző. Idén korán beköszöntött hozzánk a karácsony.

– Igen, másoknak is tetszik. Rengeteg lájkot kaptam rá az Instagram-oldalamon. Csak hogy tudd, minden készen áll a karácsonyi foglalásokra.

Izzy bólintott.

– Talán majd jövőre. Idén még korai lenne. Még rengeteg dolgunk van az első vendégekig. Gondolj csak a hálószobákra. Mindegyiket fel kell újítanunk.

– Isabel Margaret Mary McBride! Néha az az érzésem, hogy túl sok van benned a nagyanyádból, akit jó szándékkal is csak károgó, vén varjúnak tudok nevezni.

– Vagy lehet, hogy csak józanul gondolkodott – felelte a szemét égnek emelve Izzy.

– Hát nincs benned kalandvágy?

– Ha van, ha nincs, nem állunk készen a karácsonyi vendégfogadásra, hacsak nem tudjuk az összes szobát előfoglalással kiadni, nevetségesen magas bevezető áron.

Xanthe libegő léptekkel körbejárta az asztalt, és közben megigazított egy-egy díszt a girlandon. Végül az összes mécsest meggyújtotta az egyik kandeláberen, és ugyanezt tette a girland zöldjében elhelyezett gyertyákkal is.

– Huszonöt elég lenne személyenként, nem gondolod?

– Huszonöt mi?

– Huszonötezer – vakkantotta dölyfösen Xanthe.

– Bolond lenne bárki ennyit fizetni – ingatta a fejét Izzy. Ekkora összegért Cordon Bleu-szintű ellátást kellett volna biztosítaniuk, és hasonlóan drága italokat.

– Akár bolond, akár nem – pördült körbe egy gyufát lengetve Xanthe –, ragyogó hírem van.

Izzy a frissen festett falakat és a festményeket vizsgálgatta.

– Akarod hallani? – Xanthe szeme szikrázott az izgatottságtól.

– Mit? – kérdezte Izzy szórakozottan, mert gondolatban éppen gyors számolásokat végzett. Strathallan professzor pénzéből nem sok maradhatott ennyi festés után.

Xanthe összefonta a karját a mellkasán. Látszott, hogy roppant elégedett magával. Izzynek rossz előérzete támadt.

– Az egész kastélyt kiadtam karácsonyra.

– Mi? – kapta fel a fejét a lány. – Remélem, csak viccelsz.

– Nem.

Izzy kétségbeesetten nézett az anyjára.

– Csak azt ne mondd, hogy egy multimilliomosnak szemet szúrt a posztod az Instagramon, és szemrebbenés nélkül ráállt, hogy kipengesse a huszonötezer foglalási díjat.

– Ha tudni akarod, okostojás, pontosan ez történt.

Izzy szeme elkeskenyedett.

– Nem kell elhinned, ha nem akarod – folytatta Xanthe –, de felhívott egy Mr. Carter-Jones nevű üzletember asszisztense, és közölte, hogy éppen ilyen helyet keresnek karácsonyra. Erre én azt feleltem, hogy lehet róla szó, de tudnia kell, hogy a bérleti díj, az egész kastély kibérlése esetén, öt számjegyű. És amikor azt kérdezte, hogy huszonötezerben meg tudunk-e állapodni, azt feleltem, igen.

Izzy azt hitte, rosszul hall.

– Hu-huszonötezer font – hebegte. – Azt kell hinnem, hogy a bolondját járatod velem.

– Nem!

– De hát… már nincs annyi időnk, hogy…

– Istenemre mondom, Izzy, ezt nem hiszem el! Neked aztán tényleg nem lehet a kedvedre tenni. Azt mondod, pénzre van szükségünk. Én megszerzem, mire te mit csinálsz? Pánikba esel, és nyafogsz. Mi van veled?

– Az, anya… bocsánat, Xanthe… hogy ekkora összegért ötcsillagos ellátást akar a vendég. Osztályon felüli, de luxe körülményeket. – A fejét csóválta. – Biztos, hogy nem átverésről van szó?

– Izzy, bármilyen tájékozatlan vagy is, még neked is hallanod kellett a Carter-Jones-vagyonról. Bokszeralsókat gyártanak, aminek nagyon is jó piaca lehetne Skóciában, legalább nem lógna szabadon a férfiak berendezése a kilt alatt. A lényeg, hogy a felesége ősei Skóciából származnak, és mindig is dédelgetett álma volt egy skóciai utazás. Már közöltem is velük, hogy a foglalásukat hétezer font előleg ellenében tudjuk csak véglegesíteni, és az összeg ma reggel már meg is érkezett a számlámra.

– Nem mondod! – hebegte Izzy. – Még mindig nem tudom elhinni, hogy komolyan beszélsz.

– Na persze. Ahhoz bíznod kellene bennem. – Az asszony hallgatott egy sort. – Ebből a pénzből rendbe tehetjük a szobákat. Már ki is néztem a tapétát.

– De anya! Karácsonyig már csak hat hetünk van. Az semmire sem elég.

– Ugyan! Ne légy ilyen kishitű! Ahol akarat van, ott a módot is megtalálják. Biztos vagyok benne, hogy felvehetünk pár embert a faluból. És ha mindent nem tudunk is megcsinálni, az ünnepekere rendbe tehetjük a helyiségeket.

Izzy idegesen harapdálta a száját.

– Hány emberről van szó? – Gondolatban már sorra vette, hogy milyen feladatokat kell megoldaniuk.

– Egyelőre négyről, de lehet, hogy ez a szám végül hatra emelkedik. De innen már te döntöd el, hogy mit, hogyan csinálsz. Viszlát.

Izzy egy ideig az ajtóra meredt, melyen át az anyja rendkívül elégedetten és sűrű parfümillatot hagyva maga után eltűnt. Huszonötezer font, motyogta. Az rengeteg pénz. Elég lehet a tető megjavítására, a szobák felújítására és egy csomó apróságra, csak egyvalamire kell vigyázni. Nehogy Xanthe az egészet tapétára költse. Hat rövid hetük volt. A fejét csóválta. Ennyinek elégnek kell lennie.

Már csak Carter-Jones úr és Strathallan professzor pénzét kell jól beosztani.

Harmadik fejezet

Izzy idegesen topogott. Sokadszor nézett az órára. Azt remélte, hogy ébredés után elcsípheti Strathallan professzort, de elkésett. Arra, hogy járt már a konyhában, csak a még meleg vízforraló és az edényszárítón hagyott, elmosogatott müzlistálka utalt. Mindez azt jelezte, hogy a férfi korán kelő, továbbá csendes, visszahúzódó embernek tűnt, aki nem igényelt kiszolgálást. Az biztos, hogy Xanthe semmilyen szolgáltatást nem biztosított számára Izzy távollétében, sem ágyneműcserét, sem takarítást, így a horribilis összeg, amit felszámított neki a szobáért, nemcsak zavarba ejtő volt, hanem szégyenletes is. Ez mind amellett szólt, hogy nem maradhat tovább a kastélyban. A pénzéért sokkal jobb színvonalú ellátásban kellett volna részesülnie, és bár egyetlen vendég nem jelentett volna kirívó többletmunkát, neki most a kastély, elsősorban a tető rendbetételére kellett koncentrálnia. Nem hiányzott az aggodalom, amit egy nem kívánatos vendég jelenléte okozhatott.

Még topogott egy kicsit, aztán gyors döntésre jutva lecsapta az asztalra a jegyzetfüzetét meg a tollát, felpattant, kiviharzott a konyhából, könnyed léptekkel felszaladt a lépcsőn, és elindult a hosszú folyosón, melynek faláról merev tartású férfiak és szigorú pillantású asszonyok néztek rá az aranyozott képkeretekből. Azoknak az embereknek az emlékét őrizték, akik hajdanán a kastélyban éltek.

Ross szobája felé haladva lassított, majd odaérve habozva megállt. Bár a konyhában látottak alapján a férfi bizonyára ébren van, idegessé tette, hogy netán felébreszti vagy megzavarja valamiben.

Végül összeszedte a bátorságát, és halkan bekopogott. Senki sem válaszolt. Talán, gondolta Izzy, nincs is odabenn. Esetleg elment sétálni. Ismét bekopogott, és megint várt egy keveset.

– Mr. Strathallan? – mondta elég hangosan, de a jelek szerint hiába. Végül harmadszor is bekopogott, és már éppen készült lenyomni a kilincset, amikor fura zörejt, majd hangos szitkozódást hallott odabentről.

– Az isten szerelmére! Ki az?

Hoppá. Nem tűnt túl boldognak a vendég.

Izzy most már bánta, hogy megzavarta, főleg, ha arra gondolt, hogy miért akart beszélni vele. Éppen a megfelelő szavakat kereste, hogy gyorsan és egyértelműen tudassa vele: a továbbiakban nem tudja garantálni számára a nyugalmat, amiért olyan bőkezűen fizetett, amikor felpattant a nehéz faajtó, és rövid nyikorgás után megállt. Ross Strathallan tekintete nem is lehetett volna komorabb. A teste vibrált a feszültségtől, sötét szemöldöke éles szögben felszaladt. A látvány arra késztette Izzyt, hogy meghátráljon.

– Mit akar? – hadarta a férfi. A két szó egybefolyt, és Izzynek némi időbe telt, hogy megfejtse. A válasz azonban, legnagyobb meglepetésére, a torkán akadt.

– Én… ööö…

Feszélyezte a férfi kék pillantása. Úgy érezte magát, mint egy kamasz lány, aki nem tud mit kezdeni a végtagjaival.

– Dolgozom. Sürgős?

– Öö… Nem annyira – felelte Izzy egy ijedt tengerimalac magabiztosságával. És ha mindez nem lett volna elég, el is pirult zavarában.

– Azt hittem, megállapodtunk abban, Miss McBride, hogy nem fognak zavarni. Egyértelműen kinyilvánítottam, hogy csendet és nyugalmat akarok magam körül, amiért nem keveset fizetek. – Nem lehetett nem meghallani a hangsúlyt, és még a fejét is megrázta, mintha nem tudná, hogy mit kezdjen az ajtaja előtt topogó idiótával. Izzy megkukultan állt, a férfi pedig becsapta az ajtót.

– Ezt az arrogáns parasztot… – motyogta, amikor végre magához tért.

Tíz perc múlva, egy termosz teával a kezében, a fennhéjázóan „birtokigazgatóságnak” nevezett udvari épület felé tartott. Duncan sohasem mondott nemet egy bögre teára, Izzynek meg égető szüksége volt arra, hogy kijusson a házból. Gondolatban egy hűvös hangú felmondólevélen törte a fejét, mi több, a lépései ütemére diktálni is kezdett egyet önmagának azzal a szent elhatározással, hogy még naplemente előtt becsúsztatja a professzor ajtaja alatt.

Tisztelt Uram,

A legnagyobb sajnálattal arra kell kérnem… Nem, gondolta. Miért kezdte volna így a levelét, amikor nyoma sem volt benne sajnálkozásnak?

Tisztelt Uram, meg kell kérnem, hogy e hó végeztével költözzön ki a szobából.

Ez sem tetszett neki. Nem megkérni akarta a férfit, hanem felszólítani.

Tisztelt Uram, jelen levelemmel felszólítom, hogy a hónap utolsó napján minden tulajdonával együtt költözzön ki a kastélyban bérelt szobájából. Igazából ezt azonnali hatállyal kellett volna elrendelnie, de az nem lett volna túl professzionális. Könnyen tűnhetett volna hisztérikus visszavágásnak a reggel történtek miatt. De talán a Tisztelt Uram, kérem, legkésőbb péntek reggelig szíveskedjen elhagyni a kastélyban bérelt szobáját megfelelt a protokolláris elvárásoknak, és Izzynek is jobban tetszett az első háromnál.

Elégedetten a kigondolt bevezető szakasszal, betolta maga előtt a birtokigazgatóság ajtaját, belépett, és mélyen beszívta az enyhén dohos levegőt. A helyiséget szemet gyönyörködtető zűrzavar jellemezte az asztalon felgyülemlett papírokkal, a régi fényképekkel és egy csomó olyan eszközzel, melyek funkciója nem volt teljesen világos Izzy előtt. Bár az apró helyiség egyértelműen Duncan birodalma volt, Izzy, ha belépett, mindig úgy érezte magát, mintha a történelembe érkezett volna meg. Itt csupa olyan tárgyat látott, ami generációról generációra szállt, és mindig annak a felügyelete alá tartozott, aki a helyiséget uralta éppen. Bár Izzy nem sokkal az írországi út előtt ismerte csak meg az idős férfit, gyorsan megkedvelte. Duncan, viszonzásképpen, azt értékelte Izzyben, hogy tanulni akart, nem utolsósorban azért, hogy minden tőle telhetőt megtehessen a birtok fenntartása érdekében. A nyugdíját a birtoktól kapta, ezzel szerencsére minden rendben volt, és addig használhatta a birtok területén rendelkezésére bocsátott házat, ameddig akarta; senkinek nem volt joga kiköltöztetni onnan.

– Jó reggelt, Duncan!

– Ah, Isabell, kislány, maga az? – pillantott fel a férfi az ódivatú leltárkönyvből, melyet egy nagyítóüvegen keresztül vizsgálgatott éppen. Izzy észrevette korábbi látogatásai alkalmával, hogy a férfinak szemüvegre lett volna szüksége az olvasáshoz, de állította, hogy jól, mi több, kitűnően lát: akár egy mérföldes távolságból is képes észrevenni egy szarvast, még a növényzet takarásában is.

– Felhozattam magának pár dolgot a helyi zöldségestől – biccentett egy zöldségekkel megpakolt doboz felé. – Arra gondoltam, hogy a mamája esetleg megfeledkezik róla.

– Köszönöm, Duncan. Nem is tudja, mekkora segítség ez. Valamelyik nap nekem is be kell ugranom hozzájuk körülnézni, hogy mijük van egyáltalán. – Szemügyre vette a doboz tartalmát, és nem kis büszkeséggel állapította meg, hogy nem volt hiábavaló a főzőtanfolyam: minden ott volt, szépen összerakva, amire szüksége lehetett egy egyszerű ebédhez. Alig várta, hogy nekiláthasson. – Főzök ebédre egy jó kis levest. Majd a tűzhelyen hagyom a fazekat, és ha arra jár, nyugodtan szolgálja ki magát.

Volt egy olyan érzése, hogy a távollétében senki sem gondoskodott különösebben a férfiról, így jóleső érzéssel töltötte el, hogy tehet érte valamit.

– Köszönöm, kislány. Ez igazán kedves magától. Nem is tudom, mikor ettem utoljára házi készítésű levest. – A mosolyát látva Izzy örült, hogy felajánlotta a férfinak az ennivalót. – És most lássuk… Hol akarja kezdeni?

– Talán az elején? – motyogta bizonytalanul Izzy. – Tudom, hogy nem fog örülni a hírnek, de… – Elhallgatott, és a férfi könyökénél felhalmozott papírokra pillantott. – De haladéktalanul neki kell látnom a felújítási munkáknak. Tudta, hogy Xanthénak már vannak fix foglalásai?

– Persze, de emiatt ne aggódjon. Fel tudunk készülni a vendégek fogadására.

Duncan türelmesen megmutatott neki mindent, beleértve a felföldi marhák elképesztően magas takarmányszámláit. Ez volt a fő oka annak, hogy szinte minden állaton túladott, kettő kivételével. Dollyt és Rebát (ki hitte volna az idős emberről, hogy countryzene-rajongó?) ő maga etette borjú koruk óta, így haszonállatból házi kedvenccé váltak a szemében. Amikor azt kérte, hogy megtarthassa őket, Izzy átlátott érzelmeket elfedő sztoicizmusán, és megértette, milyen fontos Duncannek a két tehén. Xanthe persze ebből is tréfát csinált, amikor azon viccelődött, hogy nagyon is jól jöhetnek majd a későbbiekben: ha minden másból kifogynak, még mindig lesz miből steaket készíteni. Izzy előtt felsejlett a sértett kifejezés, mellyel Duncan a viccnek szánt elméncségre reagált. Xanthéban fel sem merült, hogy megbántja a szavaival.

Izzy már a ház felé tartott a zöldséges dobozzal, amikor Duncan utánaszólt.

– Valamit elfelejtettem. A tó végében tanyát vert két vadkempingező. Kedvesnek és rendszeretőnek tűnnek. Eddig legalábbis még nem hagytak szemetet maguk után, és nem tettek kárt semmiben, de úgy gondolom, jobb, ha tud róluk.

– Rendben, Duncan, köszönöm. Ha lesz időm, leugrom, és vetek rájuk egy pillantást.

Nagy-Britannia más részeivel ellentétben Skóciában legális volt a vadkempingezés, amit az emberek bárhol meg is tehettek, kivéve az elzárt területeket. Izzynek még tetszett is, hogy valaki vonzónak találja az ő tavát; bár örült az örökségének, az kifejezetten zavarta, hogy földbirtokossá vált. Mindig is úgy vélte, hogy a föld mindenkié, azokkal az élőlényekkel együtt, amelyek lakják. Azt, hogy valaki birtokba vett egy földdarabot, arroganciának tartotta. Ő inkább érezte magát birtokgondnoknak, ami ugyancsak privilégium volt, de senki sem vehette életre szóló kiváltságnak.