A vihar harcosait
Philnek és Robertnek ajánlom

A regényben előforduló
földrajzi nevek és mai megfelelőik

Az angolszász Anglia földrajzi neveinek különböző alakjait nem egyszerű követni, ugyanis ezeknek az elnevezéseknek nem létezik egyezményes írásmódjuk. London neve ily módon Lundonia, Lundenberg, Lundenne, Lundene, Lundenwic, Lundenceaster és Lundres formában egyaránt megjelenthet. Bizonyára akadnak, akik a lenti változatok helyett a sajátjukat preferálják, jómagam mindenesetre azt az írásmódot használtam, amelyet az Oxford Dictionary of English Place-Names című helynévszótár ad meg Alfréd uralkodásának éveire (871–899), illetve a kapcsolódó történelmi időszakra, noha ez a módszer sem teljesen biztos – a Hayling-szigetet 956-ban például Heilincigae és Hælingiaggæ néven egyaránt ismerték. Nem mintha jómagam túlzottan következetes lettem volna: szívesebben használtam az England nevet (azaz Angliát) az Englaland helyett, ahogyan Norðhymbralond helyett is a modern elnevezést, a Northumbriát választottam, nehogy az a hamis kép alakulhasson ki az olvasóban, miszerint az egykori királyság határai egybeesnek a mai Northumberland megye határaival. A lista tehát, akárcsak a nevek írásmódja, meglehetősen színes:

Æsc’s Hill___Fishguard, Pembrokeshire

Alencestre___Alcester, Warwickshire

Beamfleot___Benfleet, Essex

Bebbanburg___Bamburgh Castle, Northumberland

Brunanburh___Bromborough, Cheshire

Cair Ligulaid___Carlisle, Cumbria

Ceaster___Chester, Cheshire

Cent___Kent

Contwaraburg___Canterbury, Kent

Cumbraland___Cumberland

Dunholm___Durham, Durham megye

Dyflin___Dublin, Eire

Eads Byrig___Eddisbury Hill, Cheshire

Eoferwic___York, Yorkshire

Gleawecestre___Gloucester, Gloucestershire

Hedene___Eden folyó, Cumbria

Horn___Hofn, Izland

Hrotwulf tanyája___Rocester, Staffordshire

Jorvik___York, Yorkshire

Ledecestre___Leicester, Leicestershire

Liccelfeld___Lichfield, Staffordshire

Lindcolne___Lincoln, Lincolnshire

Loch Cuan___Strangford Lough, Észak-Írország

Lundene___London

Mærse___Mersey folyó

Mann___Man-sziget

Sæfern___Severn folyó

Strath Clota___Strathclyde, Skócia

Use___Ouse folyó

Wiltunscir___Wiltshire

Wintanceaster___Winchester, Hampshire

Wirhealum___The Wirral, Cheshire

ELSŐ RÉSZ

Lángok a folyón

1.

Első fejezet

Tűz lángolt az éjszakában. Tűz, ami megperzselte az eget és elhalványította a csillagokat. Tűz, ami tömött füstöt dagasztott a folyók közti földeken.

Finan ébresztett.

– Baj van. – Csak ennyit mondott.

Eadith mocorogni kezdett, mire eltoltam magamtól.

– Maradj itt. – Kihemperedtem a gyapjú alól. Kitapogattam egy medveprém köpenyt, és a vállamra vetettem, mielőtt követtem Finant az utcára. Hold nem világolt, csak a lángok csapódtak ki a roppant füstoszlopból, amit az éjjeli szél a szárazföld belseje felé sodort. – Több embert a falakra – mormoltam.

– Ott vannak – bólintott Finan.

Nekem csak annyi dolgom maradt, hogy szitkozódjak. Meg is tettem.

– Brunanburh az – jegyezte meg komoran Finan, mire tovább átkozódtam.

A népek Ceaster főutcájára gyűltek, Eadith is előjött a házból. Nagy köpenybe burkolódzott, vörös haja felragyogott a templomajtóban hunyorgó lámpások fényénél.

– Mi az? – kérdezte álmos hangon.

– Brunanburh – felelte zordan Finan, mire Eadith kapkodva keresztet vetett. Felvillant előttem csupasz teste, ahogy keze elősiklott a köpeny alól és megérintette a homlokát, mielőtt újra összefogta magán a súlyos gyapjúköntöst.

– Loki – mondtam ki hangosan a nevet. Loki a tűz istene, mondjanak bármit a keresztények. Loki a legálnokabb valamennyi isten közül: a cselvető, aki elbájol, megcsal és fájdalomra kárhoztat minket. A tűz kétélű fegyver, ugyanúgy melegíthet és főzhet ránk, mint ahogy megperzsel és megöl. Megérintettem a nyakamban Thor pörölyét. – Æthelstan is ott van.

– Ha még él – tette hozzá Finan.

A sötétben semmit sem lehetett tenni. Lóháton legalább két órába telt Brunanburh-be jutni, még hosszabb időbe egy ilyen éjjelen, amikor csak botladoznánk a fák közt, és egyenest belesétálnánk azok csapdájába, akik felgyújtották a távoli burh-t. Csak annyit tehettem, hogy őriztem Ceaster falait, ha pirkadatra mi kerülnénk sorra.

Nem mintha féltem volna bármilyen támadástól. Ceastert még a rómaiak építették, és máig megmaradt olyan szívósnak, mint akármelyik erősség. Az ostromlóknak át kellett kelniük a vizesárkon, mielőtt egyáltalán létrát támaszthattak a magas kőfalaknak, márpedig az északiak mindig is vonakodtak rátámadni az erősségeinkre. Brunanburh mégis lángolt – ki tudhatta, milyen váratlan rémséget szabadít ránk a hajnal? Brunanburh csak nemrég épült, a Merciát immár uraló Æthelflaed jóvoltából, és a Mærse folyót vigyázta, amelyen át az északiak hajói könnyűszerrel eljuthattak Britannia szívébe. Az elmúlt években a Mærsén nagy volt a jövés-menés: mélyre szántó evezők feszültek a folyóárnak, és siklatták előre a sárkányfejes hajókat, hogy újabb tápot adjanak az északiak és szászok véget nem érő küzdelmének, Brunanburh azonban gátat vetett a forgalomnak. Tizenkét hajóból álló flottánk horgonyzott itt, az öles falak védelmében, és az északiak megtanulták félni legénységüket. Mostanság, ha el is érték Britannia nyugati partját, Walesbe vagy Cumbralandbe, a Mærsétől északra eső kietlenül vad vidékekre mentek.

Csak nem ma éjjel. Ma éjjel lángok lobbantak a Mærse partján.

– Öltözz – szóltam rá Eadithre. Aznap éjjel már nem volt alvás.

Megérintette a nyakában viselt feszületet és a beleágyazott smaragdot.

– Æthelstan – rebegte halkan a nevet, mintha fohászkodna, miközben a kereszttel babrált. Megkedvelte Æthelstant.

– Akár él, akár hal, virradatig úgyse derül ki.

Közvetlen pirkadat előtt lovagoltunk ki, északnak a szürke farkasfénynél, a kövezett római úton, át a római holtak árnyas temetőjén. Hatvan embert vittem, mindet gyors lovakon, hogy elinalhassunk, ha belebotolnánk a süvöltő északiak seregébe. Felderítőket küldtem előre, de nem maradt idő a szokott elővigyázatosságra, hogy bevárjuk a jelentésüket, mielőtt továbbmegyünk. Figyelmeztetés gyanánt most be kellett érnünk a felderítők halálával. Elhagytuk a római utat, hogy kövessük a csapást, amit mi magunk tapostunk a fák között. Felhők keltek nyugatról, és szitált az eső, de attól a füstoszlop még ott emelkedett előttünk. A zápor talán kioltja Loki tüzét, de a szitáló eső aligha, így a füst egyre csak incselkedett velünk és magához hívott.

Azután kiértünk az erdőből oda, ahol a mezők a lápba fúltak, majd a láp eggyé vált a folyóval, és ahol messze nyugatra egész flotta tükröződött az ezüstös-szürke vízen. Húsz, harminc hajó, talán több is, lehetetlen lett volna megmondani, úgy összetömörültek, de még ilyen távolból is kiszúrtuk büszkén magasodó orrukat, s rajtuk az északiak bestiáit: sasokat, sárkányokat, kígyókat, farkasokat.

– Uramisten – szörnyülködött Finan.

Most siettünk csak igazán, ahogy követtük a csapást, ami a folyó déli partján kígyózott a magaslat felé. Arcunkban éreztük a hirtelen erőre kapó szelet, amely felfodrozta a Mærse vizét. Még most se láttuk a fás magaslat mögött álló Brunanburh-t, az erdőszélen támadt hirtelen mozgás azonban ellenség jelenlétre utalt, ahogy két felderítőm is, amint megfordította lovát és visszaügetett hozzánk. Bárkit vertünk is fel, beleveszett a tavaszi lombok közé, majd egy pillanattal később kürt harsant, gyászos hangon a nyirkos szürke hajnalban.

– Nem az erősség lángol – kockáztatta meg Finan.

Válasz helyett lefordultam a csapástól egy zöldellő legelőre. Ahogy a két felderítő közeledett, lovaik patái felverték a nyirkos földet.

– Ellenség van a fák közt, nagyuram! – kiáltott az egyik. – Tucatnyian, ha nem többen!

– Harcra készen – tette hozzá a másik.

– Harcra készen? – kérdezte Finan.

– Pajzsban, sisakban, fegyverben – magyarázta a második felderítő.

Délnek vezettem hatvan emberemet. A sarjerdő keskeny sávja határvonalként húzódott köztünk és Brunanburh között. Ha az ellenség ránk várt, bizonyosan ezt a csapást torlaszolta el, így azt követve beleütköznénk a fák közt felvont pajzsfalba, a kerülővel viszont rákényszerítettem, hogy elmozduljon és fellazítsa sorait, ezért hát gyorsítottam a tempón, és vágtára fogtam a lovam. Fiam a bal oldalamon lovagolt.

– Nem az erősség ég! – kiáltotta.

Sűrűsödött a füst. Még most is a fák mögött emelkedett, elmosódott szürkéje beleolvadt az alacsonyan úszó felhőkbe. Mintha a folyóról kélt volna. Gyanítottam, hogy Finannek és a fiamnak igaza lehet: nem az erősség lángol, sokkal inkább a flotta. A mi hajóink, de hogyan fért hozzájuk az ellenség? Ha napvilágnál jött, az erősség védői megláthatták, felszállhattak a hajókra, és az útját szeghették, éjszaka pedig sehogy se hajózhatott idáig. A sekély Mærsét mindenfelé homokpadok torlaszolják el; holdtalan éjszakán egy hajós se reménykedhet abban, hogy épségben feljut idáig.

– Nem az erősség az! – kurjongatott tovább Uhtred, mintha ez valami jó hír lenne, miközben én máris attól tartottam, hogy Brunanburh elesett, és a zömök cölöpfalakat immár az északiak hordája őrzi. Miért is égetnének fel valamit, amit könnyedén megtarthatnak?

Felfelé kaptattunk. Nem láttam ellenséget a fák között, ami persze nem jelentett semmit. Hányan lehettek? Harminc hajónál akár ezren is, akiknek mind tudniuk kellett, hogy kilovagoltunk Ceasterből. Ha én vezetem az ellenséges hadat, kivártunk volna a fák vonalán túl, amiből az következett, hogy lassítanunk kéne, és újabb felderítőket előreküldeni, mégis hátracsaptam a bokám. Pajzsomat a hátamra szíjaztam, és ott is hagytam, csak Kígyóleheletet lazítottam meg a hüvelyében. A harag könnyelművé tett, az ösztönöm mégis azt súgta, hogy nem vár ellenség az erdősáv mögött. A csapáson talán igen, de miután élesen befordultam a szárazföld felé, aligha maradt ideje arra, hogy új pajzsfalat vonjon a magaslaton. A fák sora továbbra is elrejtette előlünk, ami mögöttük feküdt, én pedig elfordítottam a lovam és újra nyugatnak tartottam. Bevettem magam a lombok közé, lebuktam egy ág elől, engedtem lovamnak, hogy maga találjon utat az erdőben, azután, ahogy kiértem a fák közül, megmarkoltam a gyeplőt, lelassítottam és megtorpantam.

Ellenség sehol.

Embereim átcsörtettek az aljnövényzeten és felsorakoztak mögém.

– Krisztusnak hála – nyögött fel Finan.

Az erősséget nem vették be. Mercia fehér lova még ott ágaskodott a sáncok felett, maga mellett Æthelflaed lúdjával. Nemrég egy harmadik zászló is került a falakra, amit én magam rendeltem meg Ceaster asszonyaitól. Wessex sárkányát ábrázolta, karmos mancsai közt egy villámmal. Æthelstan herceg jelvénye. A fiú keresztet kért a lobogójára, én mégis villámot hímeztettem bele.

Fiúnak hívtam Æthelstant, noha lassan férfivá érett: tizennégy-tizenöt évet is megélt. Magasra nőtt, és a tapasztalat mérsékelte benne a csínytevésre való gyerekes hajlamot. Sokan kívánták a halálát, amit ő maga is tudott, ezért bölcs elővigyázat költözött a tekintetébe. Eadith szerint jóvásású legény lett, akinek éber szürke szemét markáns, csontos arc és hollófekete haj keretezte. Æthelstan hercegnek szólítottam, bár azok, akik a halálára szomjaztak, inkább nevezték fattyúnak.

Sokan elhitték a hazugságaikat. Æthelstan talán egy csinoska kenti lánytól született, aki az életét adta az övéért, de az atyja mégiscsak Edward volt, Alfréd király fia, immár Wessex uralkodója. Edward azóta feleségül vett egy nyugati szász lányt, és újabb fiút nemzett neki, ami kínossá tette Æthelstan létezését, kivált a szóbeszéd miatt, hogy igazság szerint egyáltalán nem balkézről született, mert Edward titokban feleségül vette a kenti lányt. Igaz vagy sem, mit se számított – márpedig, ha valaki, én ismertem az első frigy történetét –, míg Æthelstan nemkívánatosnak számított atyja királyságában. Nem is Wintanceasterben nevelkedett, mint Edward többi gyermeke, inkább Merciába küldték. Edward bevallottan kedvelte, csak épp nem törődött vele. Az igazság az, hogy Æthelstan nem ok nélkül bökte sokak szemét. A király legidősebb fiaként, æthelingként jogot formálhatott Wessex trónjára, ezért fiatalabb féltestvérének bosszúszomjas lotyó anyja mindent elkövetett, hogy eltakarítsa az útból. Csakhogy én is kedveltem Æthelstant. Annyira feltétlenül, hogy segítsek neki érvényre juttatni előjogát és elfoglalni a trónt, ám ahhoz, hogy király lehessen, előbb férfivá kellett érnie, ezért kezébe adtam a brunanburh-i erősség és flotta parancsnokságát.

Ez a flotta pedig semmivé lett. A felgyújtott hajók ott füstölögtek a móló üszkös romjai mellett. Egy éven át építettük azt a mólót, vertük le azokat szilfacölöpöket és fektettük rá az apály vonalán túlnyúló pallókat, hogy mindenkor elérhetővé tegyük a harci flottát. Mindez most hamuvá lett, a karcsú hajókkal együtt. Közülük négy megfeneklett az iszapban, az apály vonala felett, és még mindig füstöt okádott; a többi elszenesedett vázként meredt elő a sekélyesből. A móló végében pedig három sárkányhajó horgonyzott az üszkös roncsok felett. Öt másik valamivel lemaradt mögöttük, evezőivel tartotta helyét a sodrás és a visszavonuló ár ellenében. Az ellenséges flotta többi része fél mérföldnyire horgonyzott a folyón.

A parton, köztünk és a kiégett rakpart között, emberek hemzsegtek. Emberek vértben, emberek pajzsokkal és sisakokkal, emberek lándzsákkal és kardokkal. Kétszázan is lehettek, a kevéske jószágot terelgették, amit találtak, hogy a folyóparton levágják őket és a húsukat magukkal vigyék. Vetettem egy pillantást az erősségre. Æthelstan százötven embernek parancsolt, akik ott is tolongtak a sáncokon, arra viszont nem tettek kísérletet, hogy hátráltassák a visszavonuló ellenséget.

– Vágjunk le néhány mocskot – mordultam fel.

– Nagyuram? – Finan óvakodott az ellenség nagyobb száma miatt.

– Szétszélednek. A hajóik biztonságát akarják, nem a szárazföldön harcolni.

Elővontam Kígyóleheletet. A partra szállt északiak mind gyalogszerrel voltak, és szétszóródtak. Sokan közel maradtak a kiégett móló szárazföld felőli végéhez, ahol sebtében pajzsfalat vonhattak, tucatnyian azonban még most is a jószágokkal kínlódtak. Őket vettem célba.

Perzselt a dühöm. Én parancsoltam a ceasteri helyőrségnek, és Brunanburh külső erősségként ahhoz tartozott, ezért felbőszített, hogy meglepték és felégették a hajóit. Vért akartam ontani a hajnalfényben. Csókot leheltem Kígyólehelet markolatára, mielőtt hátracsaptam a bokám, hogy kivont karddal és sújtásra emelt lándzsával lezúduljunk a lankán. Azt kívántam, bár én is lándzsát hoztam volna, de erről már lekéstem. A marhatolvajok megláttak minket, és menekülőre fogták, csakhogy egy posványon voltak, ahol a jószágok mind pánikba estek a patazajtól, amit a harmattól nyirkos talaj is felerősített. Az ellenség nagyobb csapata pajzsfalat vont azon a helyen, ahol az elüszkösödött móló a szárazföldhöz kapcsolódott, velük azonban nem állt szándékomban megküzdeni.

– Foglyokat akarok! – förmedtem rá embereimre. – Foglyokat!

Az északiak egyik hajója a part felé fordult, erősítésként az ott rekedt embereknek, vagy épp menedéket kínálni nekik. Ezernyi fehér madár emelkedett fel a szürke vízről, és rikoltozva keringtek a legelő felett, ahol a pajzsfalat állították. Láttam egy zászlót az összezárt pajzsok fölé emelkedni, de nem maradt időm jelvényeket nézegetni, mert a lovam máris keresztezte a csapást, leereszkedett a rézsűn és kiért a partra.

– Foglyokat! – bömböltem újra. Magam mögött hagytam egy levágott marhát, amely vére feketére festette az ingoványt. Fejvesztve való inalásuk előtt az északiak nekiláttak feldarabolni, azután már közöttük vágtattam, és Kígyólehelet lapjával leütöttem egyiküket. Elfordultam. Lovam elcsúszott a latyakban, felágaskodott, s ahogy visszabukott, teljes súlyát beleadtam Kígyóleheletbe, amikor átdöftem vele egy másik harcos mellkasát. A penge a vállát járta át, egészen mélyre hatolt, mígnem a vér felbugyogott áldozatom torkából, azzal előre is ugrattam, hogy kiszabadítsam kardomat a haldoklóból. Finan viharzott el mellettem, nyomában a fiammal, aki alacsonyan előreszegezte kardját, Hollócsőrt, és felágaskodott a nyeregben, amint egy hanyatt-homlok rohanó férfi hátába mártotta. Egy norvég vérbe forgó szemmel felém lendítette szekercéjét, amit könnyedén elkerültem, azután Berg Skallagrimmson lándzsájának hegye már át is bökte a férfi gerincét és zsigereit, hogy fénylőn és véresen törje át a hasfalát. Berg csupasz fővel lovagolt, asszonymód hosszúra növesztett szőke hajában ujjpercekkel és szalagokkal. Vigyorogva fordult felém, ahogy eleresztette a lándzsa kőrisfa nyelét és kardot rántott.

– Ez a vért is fuccsba ment, nagyuram!

– Foglyokat akarok, Berg!

– Előbb még levághatok párat? – Ugyanazzal a szemtelen vigyorral ügetett tovább. Északi harcosként talán tizennyolc-tizenkilenc nyarat láthatott, de máris elevezett Hornig, a tűz és jég messze-messze eső szigetéig, és harcolt Írországban, Skóciában, Walesben. Sokat mesélt egy nyírfaerdő közepén fekvő szigetről, ami elmondása szerint az északiak földjétől keletre esett, és jégóriásoknak és csatamén termetű farkasoknak adott otthont. „Ezerszer odaveszhettem volna, nagyuram”, mondogatta, pedig csak azért élt, mert én megmentettem az életét. Így lett az emberem, aki felesküdött rám, és most a szolgálatomban egyetlen csapással megszabadított egy menekülőt a fejétől. – Ha! – kiáltott vissza nekem. – Még jó, hogy megéleztem a pengét!

Finan közel járt a víz széléhez, elég közel ahhoz, hogy a közeledő hajóról felé hajítsanak egy lándzsát. A penge a posványba ragadt, Finan pedig megvető gúnnyal kihajolt a nyeregből, hogy megmarkolja nyelét, és arrébb ügessen, ahol egy elesett északi feküdt vérbe fagyva a mocsokban. Elnézett a hajó felé, és meggyőződött arról, hogy mind őt nézik, mielőtt magasba emelte a lándzsát, hogy a sebesült gyomrába döfje, de aztán megtorpant, és nagy meglepetésemre félrehajította a lándzsát. Leszökkent a nyeregből, és a sebesült mellé térdelt, akivel váltott néhány szót, mielőtt felállt.

– Foglyokat – bődült el –, foglyokat akarunk!

Kürt harsant az erősség felől, és mikor odafordultam, harcosokat láttam kiözönleni Brunanburh kapuján. Pajzsokkal, lándzsákkal és kardokkal jöttek, készen arra, hogy falat állítsanak, ami a folyóba szorítja az ellenség pajzsfalát, hanem a betolakodók maguktól is távoztak, nem várták meg a biztatást. Begázoltak a vízbe az elüszkösödött móló mellett, és megkerülték a füstölgő roncsokat, hogy felkapaszkodjanak a legközelebbi hajók fedélzetére. A közelgő vitorlás megtorpant, evezői feldagasztották a sekélyes vizét. Az északiak szemlátomást vonakodtak szembeszállni embereimmel, akik szidalmakat kiáltoztak feléjük, míg kivont karddal és véres lándzsával várakoztak a folyóparton. Egyre több ellenségünk gázolt a vízbe, a sárkányhajók irányába.

– Hadd menjenek! – harsantam fel. Vért akartam ontani, de mi haszna lett volna levágni tucatnyi ellenséget a Mærse sekélyesében, ha közben magam is elvesztegetek ugyanannyit? Az ellenség derékhada, a sok száz többi északi máris felfelé evezett a folyón – hogy meggyengítsem, azokat a százakat kellett megölnöm, nem ezt a néhányat.

A közelebb eső hajók legénysége gúnyt űzött belőlünk. Elnéztem, ahogy felhúzták a fedélzetre társaikat, míg belegondoltam, honnét teremhettek itt. Évek óta nem láttam ennyi északi hajót. Kiügettem lovammal a vízpartra. Egy harcos elhajította lándzsáját, de a közelembe se ért, míg én jól láthatóan hüvelyébe dugtam Kígyóleheletet, és ezzel egyértelművé tettem, hogy elfogadom a harc eredményét. Láttam, ahogy egy ősz szakállú férfi az egyik ifjonc könyökére csapott, mielőtt ő is eldobhatta volna fegyverét. Biccentettem az ősz szakállú felé, aki üdvözlés gyanánt felemelte a kezét.

Kik lehettek? A foglyok hamarosan elárulták, márpedig tucatnyit is ejtettünk, akiket mostanra megfosztottunk a vértjüktől, sisakjuktól és értékeiktől. Finan újra a sebesült mellett térdelt és hozzá beszélt. Felé fordítottam a lovam, azután elképedten visszafogtam, amint Finan felegyenesedett, és lepisálta a férfit, aki kesztyűs kezével erőtlenül kínzója felé kapott.

– Finan! – kiáltottam fel.

Ügyet se vetett rám. Saját ír anyanyelvén beszélt a fogolyhoz; az is ugyanazon förmedt vissza rá. Finan felnevetett, és elátkozta a férfit: nyers és kivehetetlen szavakat kántált, közben széttárta ujjait húgytól elázott arca felett, mintha varázslatot bocsátana rá. Azt gondoltam, bármi legyen is ez, nem az én dolgom, és még épp időben fordultam vissza az üszkös móló végében várakozó hajókhoz, hogy lássam, amint az ellenség zászlóhordozója felkapaszkodik az utolsó büszke sárkányhajó fedélzetére. Vértet viselt, ami megnehezítette számára, hogy felhúzza magát a hajó palánkján, ezért feladta lobogóját, és magasba nyújtotta mindkét karját, amíg két másik harcos fel nem rántotta. Azután már ráismertem arra a zászlóra, és alig hittem a szememnek.

Haesten?

Haesten.

Nem élt a világon még egy olyan bűzhödt nyáltól csöpögő, förtelmes varangy, mint Haesten. Egész életemben ismertem, még meg is mentettem a nyomorult és haszontalan életét, ő pedig örök hűséget esküdött nekem, de még hogy! Rákulcsolta ujjait az enyémekre, míg Kígyólehelet markolatát szorongattam, és hálakönnyeket ontva fogadkozott, hogy az emberem lesz, oltalmazni és szolgálni fog, majd az aranyamért és a bizalmamért cserébe hónapokon belül megszegte esküjét és ellenem fordult. Amikor békét kötött Alfréddel, akkor is megszegte a szavát: hadakat vezetett Wessex és Mercia feldúlására, mígnem Beamfleotnál sarokba szorítottam az embereit, és vérükkel festettem meg a vízfolyásokat és dágványokat. Vizes árkokat töltöttünk fel a halottakkal, a hollók nem győztek lakmározni, egyedül csak Haesten szökött el. Haesten mindig megúszta. Elveszíthette a seregét, de nem a csavaros eszét, és újra előbújt, akkor Sigurd Thorrson és Cnut Ranulfson szolgálatában, akiket egy másik ütközetben vágtunk le, de Haesten akkor is kicsúszott a kezünkből.

Most pedig visszatért, és jelvénye, a póznára tűzött kifehérített koponya gúnyt űzött belőlem a legközelebbi hajón, ahogy vízbe merültek az evezők. A harcosok szidalmakat köpdöstek felénk a fedélzetről, míg a zászlóhordozó ide-oda lobogtatta a koponyát. A hajó mögül láthatóvá vált nagyobb társa, orrán eltátott szájú hatalmas sárkánnyal, és annak a hajónak a tatján köpenyes férfi állt fekete hollószárnyakkal megkoronázott ezüstsisakban. Amikor levette a sisakot, és gúnyosan meghajolt felém, nyomban ráismertem Haestenre. Okkal nevetett. Felégette hajóimat és elhajtotta jószágaimat, ami számára a legfényesebb diadallal ért fel. Nem bosszulta meg Beamfleotot – azt a csorbát csak úgy köszörülhette ki, ha végez velem és minden emberemmel –, mégis bolondot csinált belőlünk, és megnyitotta a Mærsét az északinak nagy hadiflottája előtt, ami máris felfelé tartott a folyón. Egy egész flottára való ellenség jött, hogy elvegye a földünket, az élükön Haestennel.

– Hogy vezethet egy ilyen anyátlan fattyú ekkora sereget? – merengtem el.

– Nem vezeti. – Fiam lépett mellém a sekélyesbe és fogta vissza lovát.

– Nem-e?

– Ragnall Ivarson vezeti őket.

Nem szóltam, csak éreztem, ahogy a borzongás végigszaladt rajtam. Jól ismertem Ragnall Ivarson nevét, ahogy mindenki, mert ez a név félelmet ébresztett az Ír-tenger széltében-hosszában. Északi létére a Tenger Királyának hívatta magát, mert a földjei szétszóródtak mindenfelé, ahol csak a vad hullámok sziklát vagy homokot értek. Ott uralkodott, ahol a fókák úsztak és vészmadarak repültek; ahol szelek süvöltöttek és hajók forgácsolódtak szét a zátonyokon; ahol késpengeként vágott a hideg és vízbefúltak nyögései kísértették a sötétséget. Emberei elfoglalták a Skócia mentén fekvő vad szigeteket, és darabokat téptek ki az ír partvidékéből; rabszolgáikká tették Wales és a Man-sziget lakóit. Ragnall tengeri királyságának semmi sem szabott határt, mert valahányszor ellenségei túl erőssé váltak, emberei csak fogták hosszú hajóikat, és elvitorláztak egy másik kies partra. Megszállták Wessex partjait, rabszolgákat és jószágokat hajtottak el; még a Sæfernen is feleveztek, hogy Gleaweceastrét fenyegessék, noha a vén erősség falai őket is meghunyászkodásra késztették. Ragnall Ivarson. Sosem találkoztunk, mégis jól ismertem. Hírből mindenképp. Senki emberfia nem értett jobban a hajózáshoz, nem harcolt ádázabbul és nem keltett ekkora félelmet, mint ez a vad kalóz, a semmi zabolátlan királya. Stiorra lányom pedig éppen a fivéréhez ment feleségül.

– Haesten hűséget esküdött Ragnallnak. – Fiam is végignézte velem, ahogy a hajók eltávolodtak. – Ragnall Ivarson pedig lemondott írországi földjeiről. – Tekintete beszéd közben is az ellenséges flottán függött. – Azt mondta embereinek, hogy az istenektől megkapja cserébe Britanniát.

Akkor Haesten semmi, gondoltam. Patkány, aki a farkassal szövetkezik, sasháton ülő aszott veréb.

– Ragnall elhagyta írországi földjeit? – húztam fel a szemöldökön.

– A fickó szerint igen. – Fiam arrafelé intett, ahol a foglyok álltak.

Felmordultam. Nem sokat tudtam arról, mi minden történik Írországban, de az elmúlt években az a hír járta, hogy az északiakat kiszorítják arról a földről. Hajók keltek át a tengereken a cudar harcok túlélőivel. Akik Írországban reméltek maguknak földet, most Cumbraland vagy a walesi partvidék felé vették az irányt, vagy annál is távolabb, Neustria és Frankföld felé tekingettek.

– Ragnall erős – ismertem el. – Akkor miért hagyná el Írországot?

– Mert az írek meggyőzték róla.

– Meggyőzték?

Fiam vállat vont.

– Varázslóik vannak, keresztény varázslóik, akik a jövőbe látnak. Azt mondták, Ragnall egész Britannia királya lesz, ha egyszer elhagyja Írországot, és harcosokat adtak neki segítőként. – Biccentett a flotta felé. – Száz ír is van azokon a hajókon.

– Egész Britannia királya?

– A fogoly szerint.

Kiköptem. Ragnall előtt mások is álmodtak arról, hogy uralmuk alá hajtják az egész szigetet.

– Hány embere van?

– Ezerkétszáz.

– Ez biztos?

Fiam elmosolyodott.

– Jó tanítást kaptam, atyám.

– Aztán mit tanultál tőlem?

– Hogy nincs meggyőzőbb egy lándzsahegynél, ami az ember gyomrát bökdösi.

Elnéztem, ahogy az utolsó hajó is elevezett keletnek. Hamarosan eltűntek a szemünk elől.

– Beadwulf! – kurjantottam el magam. A kis szikár fickó arcát dán módra tetovált vonalak borították, noha ő maga szász lett volna, emellett pedig a legjobb felderítőm, aki szellemként suhant a füves mezőkön. Biccentettem a távolodó hajók felé. – Fogj egy tucat embert, és kövesd azokat a fattyakat. Tudni akarom, hol kötnek ki.

– Nagyuram. – Máris elfordult volna.

– Beadwulf – állítottam meg. – Kémleld ki azokat a zászlókat, hátha akad köztük egy vörös szekerce. Ha vörös szekercét látsz, nyomban tudni akarom.

– Vörös szekercét, nagyuram – ismételte meg, mielőtt útnak eredt.

A vörös szekercét a lányom férje, Sigtryggr Ivarson hordozta, akit az emberek már csak Félszemű Sigtryggrnek hívtak, mióta Kígyólehelet hegyével kikanyarítottam a jobb szemét. Ceasterre támadt és vereséget szenvedett, de Stiorrát azért így is elragadta magával. Még csak nem is fogolyként tartott vele, hanem önszántából, a szeretőjeként, és időnként hírt kaptam felőle. Sigtryggrrel Írországban telepedtek meg, ahonnét leveleket küldözgetett, ha már megtaníttattam írni és olvasni. „Vágtázunk a homokban és a dombokon – írta. – Gyönyörű itt, csak ne gyűlölnének így.” Lánya is született, az első unokám, aki a saját anyja után Giselának nevezett el. „Gisela gyönyörű – írta –, és az ír papok átkoznak minket. Éjjelente sivalkodnak, de olyan hangon, mint a vészmadarak. Szeretem ezt a helyet. Férjem az üdvözletét küldi.”

Mindig azt tartották, hogy Sigtryggr a veszedelmesebb a két fivér közül. Azt mondták, agyafúrtabb Ragnallnál és legendásan forgatja a kardot, de mióta elveszítette a fél szemét – vagy mióta elvette Stiorrát? –, kezdett lehiggadni. Úgy hírlett, megelégszik azzal, hogy műveli a földjeit, halászik a tengerben és óvja, amije van, de vajon akkor is ilyen elégedett marad, ha a bátyja elfoglalja Britanniát? Ezért parancsoltam meg Beadwulfnak, hogy keresse a vörös szekercét. Tudni akartam, hogy a lányom férje egyben az ellenségem is-e.

Æthelstan herceg rám talált, mielőtt az utolsó ellenséges hajók is eltűntek a szemünk elől. Féltucatnyi társával érkezett, akik mind óriás csataméneken ültek.

– Nagyuram! – kiáltozta már előre. – Sajnálom!

Csendre intettem, hogy újra Finan felé fordítsam a figyelmem. Dühödten kántált a lábai előtt heverő sebesültnek, aki ugyanilyen dühödten perelt vele. Nem kellett beszélnem az írek zagyva nyelvét, hogy tudjam: válogatott szitkokat vágnak egymás fejéhez. Még sosem láttam ilyen haragosnak Finant, aki köpdösött, tombolt, károgott; minden ütemes átka felért egy pörölycsapással. Ellenfele mintha meg is rogyott volna a súlyuk alatt; minden elhangzott szóval tovább gyengült. Mindenki meredten nézte őket, megigézve a féktelen indulattól, míg végül Finan elfordult, és felkapta a félrehajított lándzsát. Öles léptekkel visszatért áldozatához, folytatta a kántálást, és megérintette nyakában a feszületet, azután, ahogy a papok felmutatják az áldozatot, mindkét kezével magasba emelte a lándzsát és pengével lefelé megtartotta. Egy pillanatra megdermedt, míg angolul ennyit mondott:

– Isten bocsássa meg.

Minden erejét beleadta a döfésbe, szilaj üvöltéssel hajtotta át az acélt vérten és csonton, bele egyenest a férfi szívébe, aki felpattant a csapás nyomán, és vér bugyogott a torkából. Néhány szívdobbanásnyi ideig görcsösen verdesett a karjával és lábával, azután a szíve már nem dobbant többet, holtan, tátott szájjal hevert, a partoldalhoz szegezve a lándzsával, ami a szívén keresztül mélyen a talajba fúródott.

Finan pedig zokogott.

Közelebb ugrattam hozzá, és lehajoltam, hogy megérintsem a vállát. A barátom volt, a legrégibb barátom, társam száz pajzsfalban is.

– Finan! – szólítottam meg, de fel sem nézett rám. – Finan! – próbálkoztam újra.

Ezúttal felkapta tekintetét, és megpillantottam az arcát áztató könnyeket és a szeméből sütő nyomorúságot.

– Ki volt ez? – kérdeztem elborzadva.

– A fiam vagy az unokaöcsém, magam se tudom. Krisztus irgalmazzon, de nem tudom. Csak azt, hogy megöltem.

Hátat fordított nekem.

– Sajnálom – hajtogatta Æthelstan éppoly nyomorúságos arccal, mint Finané. Meredten fürkészte a folyó felett szállingózó füstöt. – Éjszaka jöttek. Nem is tudtuk, csak mikor már lángolt minden. Sajnálom. Cserben hagytalak…

– Ne légy ostoba – csattantam fel. – Mit kezdtél volna azzal a flottával! – A folyókanyar felé intettem, ahol a tengeri király utolsó hajója is eltűnt a fák mögött. Egyik elüszkösödött hajónk rándult még egy utolsót, sziszegő gőze eggyé vált a füsttel.

– Meg akartam küzdeni velük – bizonygatta Æthelstan.

– Akkor veszekedett bolond vagy – vágtam rá.

A homlokát ráncolta, ahogy körbemutatott a felgyújtott hajókon és lemészárolt állatokon.

– Meg akartam őket állítani!

– Te válaszd meg a csatáidat – mordultam rá nyersen. – Biztonságban voltál a falak mögött, miért vesztegetted volna el az embereidet? Azt a flottát úgysem állíthattad volna meg! Azt akarták, hogy kironts, és megküzdj velük. Sosem bölcs dolog azt tenni, amit az ellenség akar.

– Én is mondtam neki, nagyuram – szúrta közbe Rædwald, az idősebb és hírhedten elővigyázatos merciai, akit éppen azért helyeztem Brunanburh-be, hogy tanáccsal szolgáljon Æthelstannak. Ugyan a herceg parancsolt a helyőrségnek, de miután alig nőtt ki a gyereksorból, fél tucat idősebb és tapasztaltabb férfiút adtam mellé, nehogy elkövesse a forrófejű ifjak hibáit.

– Azt akarták, hogy kirohanjunk? – értetlenkedett Æthelstan.

– Hogyan harcoltak volna szívesebben? – tettem fel a kérdést. – Úgy, hogy téged védenek a falak? Vagy nyílt terepen, pajzsfal a pajzsfal ellen?

– Én is mondtam neki, nagyuram – bizonygatta Rædwald. Elengedtem szavait a fülem mellett.

– Te válaszd meg a csatáidat! – ismételtem meg nyomatékosan. – Az a kongóan üres tér a két füled között arra van, hogy gondolkodj vele! Ha fejvesztve rohansz, amint meglátsz egy ellenséget, nem lesz hosszú életed ezen a világon.

– Én is… – kezdte Rædwald.

– Mondtad neki, tudom, de most hallgass! – Elnéztem az üres folyó felé. Ragnall elhozta a seregét Britanniába, de mihez kezdett vele? Föld kellett neki, hogy élelmezze, és erősség, hogy megvédje. Elhagyta Brunanburh-t, de ha visszafordul és rátámad Ceasterre? A római falak remek alapot vetettek a városnak, de félelmetes akadályt is állítottak. Akkor merre indult?

– De hát te éppen azt tetted! – szakította félbe Æthelstan a gondolatmenetem.

– Mit?

– Rárontottál az ellenségre! – méltatlankodott. – Épp az imént! Rárontottál az ellenségre, pedig túlerőben volt.

– Foglyokat kellett ejtenem, te agyalágyult!

Tudni akartam, hogyan jött fel Ragnall a folyón ebben a sötétben. Lehetett ugyan a sors kivételes kegye, hogy a nagy flotta egyetlen hajója sem feneklett meg a Mærse homokpadjain, de még inkább kellett hozzá egy kivételes kormányos és tengerjáró, aki véghez vitte ezt a rendkívüli, bár teljesen felesleges fegyvertényt. Egy egész flotta tucatnyi bárka ellen? Félresöpörhette volna az útjából anélkül, hogy evezősei ütemet tévesztettek volna, mégis az éjszakai támadás mellett döntött. Miért kockáztatta meg?

– Nem akarta, hogy eltorlaszoljuk a csatornát – vetette fel a fiam, és alighanem igazat szólt. Ha csak néhány órával előbb értesülünk erről, elsüllyeszthettük volna bárkáinkat a folyó hajózható főágában. Ragnall így is átjutott volna, de csak ha kivárja a dagályt, és így a nehezebb hajók is megküzdöttek volna az áthaladással, mialatt mi küldöncöket menesztünk, és gondoskodunk róla, hogy a Mærse felsőbb folyásán is efféle torlaszok várják őket. Ehelyett szépen átcsusszant, ejtett rajtunk egy könnyű kis sebet, és máris a sziget belseje felé tartott.

– A frízek – nyögött fel Æthelstan boldogtalanul.

– Frízek?

– Az éjjel három kalmárhajó érkezett, nagyuram. A folyón horgonyoztak le. Prémet hoztak Dyflinből.

– Átvizsgáltad őket?

Megrázta a fejét.

– Azt mondták, elkapták a ragályt, nagyuram.

– Nem is szálltatok fel a hajóikra?

– A ragály miatt, nagyuram. – Brunanburh helyőrségének ellenőriznie kellett minden hajót, ami csak felment a folyón, hogy kivesse a vámot a rakományra, de olyan hajóra senki sem szállt fel, ahol kitört a kórság. – Azt mondták, prémeket hoznak, nagyuram – magyarázkodott Æthelstan. – Meg is fizették utánuk, ami jár.

– Te meg békében hagytad őket?

Nyomorultul bólintott. A foglyokból kiszedtük a többit. A három kalmárhajó ott vetett horgonyt, ahol a Mærse a legsekélyebb, emiatt a flottát leginkább fenyegette a zátonyra futás veszélye, majd lámpást gyújtott, hogy Ragnall hajói biztonságban átjussanak mellette. A dagály elvégezte a többit. A szabadjára engedett hajó rendszerint követi a legmélyebb csatorna legsebesebb árját. Miután elhagyta a három kalmárhajót, Ragnallnak se kellett mást tennie, csak engedni, hogy az áramlat kivigye a mólónkhoz. Ott aztán felégette a hidat és a hajókat, hogy saját flottája biztonságban használhassa a folyót. Immár zavartalanul érkezhetett az erősítés tengeri királyságából. Felmorzsolta a Mærse védelmét, és rászabadult Britanniára a seregével.

Æthelstanra bíztam, mihez kezd a foglyokkal. Tizennégyet számoltam meg, és Æthelstan úgy döntött, kivégezzük őket.

– Várd ki az apályt – parancsolt Rædwaldra –, azután kössétek őket a cölöpökhöz. – Biccentett a móló elszenesedett maradványai körül örvénylő víz felé. – A dagály majd elintézi a többit.

Máris keletre küldtem Beadwulfot, de még legalább egy napig nem számítottam rá, hogy hírt kapok felőle. Utasítottam Sihtricet, hogy indítsa délnek az embereket.

– Vágtassanak, ahogy tudnak, és mondják el Lady Æthelflaednek, mi történt. Embereket várok tőle, rengeteg embert, aki csak van!

– Ceasterbe? – kérdezett rá Sihtric.

Elgondolkodva ráztam a fejem.

– Mondd meg, hogy küldje őket Liccelfeldbe. Mondd, hogy én is odamegyek. – Elfordultam, és Æthelstanra mutattam. – Te velem tartasz, kisherceg, és hozod Brunanburh helyőrségének javát. Te pedig – néztem Rædwaldra – itt maradsz, és mented a menthetőt. Kapsz ötven embert.

– Ötven embert! Az nem elég a…

– Legyen negyven – vicsorogtam rá –, és ha elveszíted az erősséget, kivágom és nyársra tűzöm a veséd.

Háborúban álltunk.

Finan a vízparton, egy nagy uszadékfán ücsörgött. Letelepedtem mellé.

– Beszélhetünk róla? – biccentettem a holttest felé, amit még most is helyére szegezett a lándzsa.

– Mit akarsz tudni?

– Amit jónak látsz elmondani.

Csendben ücsörögtünk. Ludak röppentek el felettünk, verdeső szárnnyal a fakó reggeli fényben. Viharfelhő morajlott a távolban. Az egyik hulla szellentett egy utolsót.

– Liccelfeldbe megyünk – árultam el.

Finan bólintott.

– Miért Liccelfeldbe? – kérdezte egy pillanat múltán, pusztán kötelességtudatból. Nem gondolt Ragnallra, se az északiakra, se senki másra, csak a folyóparthoz szegezett holttestre.

– Mert nem tudom, hová tart Ragnall – feleltem –, de Liccelfeldből könnyedén mehetünk északnak vagy délnek.

– Északnak vagy délnek – ismételte tompa hangon.

– Föld kell a mocskoknak, amit vagy Mercia északi részéből, vagy Northumbria déli feléből próbál kikanyarítani. Akárhogy is, meg kell állítanunk.

– Északnak megy – döntötte el Finan, bár még most sem érdekelte a kérdés. – Miért harcolna Merciával?

Gyanítottam, hogy igaza van. Mercia erőssé vált, és határait megvédték a burh-ök, a megerősített városok sora, míg északra nem feküdt más, csak Northumbria nyughatatlan vidéke. Dánok uralták, csakhogy a dán nagyurak folyton civódtak és harcoltak egymással. Egy olyan harcos, mint Ragnall, könnyedén egyesíthette őket. Ezért is hajtogattam Æthelflaednek, hogy északra kell mennünk, és elvennünk a földet a megosztott dánoktól, de ő nem szállta meg Northumbriát, amíg a fivére, Edward a segítségére nem siet a nyugati szász sereggel.

– Akár északnak, akár délnek megy – csóváltam a fejem –, most kell megküzdenünk vele. Még csak alig érkezett meg, nem ismeri a vidéket. Haesten persze annál jobban, de mennyire bízhat Ragnall abban a menyétképűben? A foglyok szerint Ragnall serege még sosem harcolt együtt, ezért most kell rá lecsapnunk, mielőtt esélye lenne menedéket lelni és biztonságban éreznie magát. Azt tesszük vele, amit az írek. Éreztetjük vele, hogy nem látjuk szívesen.

Megint az a csend. Elnéztem a ludakat, próbáltam kiolvasni számukból a jeleket, de ilyen messzire nem tudtam elszámolni. Viszont, ha egyszer a lúd Æthelflaed jelvénye, nem jó jel a felbukkanásuk önmagában is? Megérintettem a nyakamban viselt pörölyt. Finan látta a mozdulatot és összevonta a szemöldökét. Azután megmarkolta a saját nyakában függő feszületet, s miközben elfintorodott, olyan erővel rántotta meg, hogy elszakította bőrszíját. Egy hosszú pillanatig az ezüstkeresztre meredt, mielőtt a folyóba vetette.

– Pokolra jutok – mormolta maga elé.

Egy pillanatig nem tudtam, mit mondhatnék.

– Legalább ott is együtt leszünk – böktem ki végül.

– Az – dünnyögött mosolytalanul. – Átkozott, akik tulajdon vére ellen támad.

– Ezt a keresztény papok mondják?

– Nem.

– Akkor honnét tudod?

– Csak tudom. Annak idején a fivérem is ezért nem ölt meg. Inkább eladott annak rothadt lelkű rabszolgahajcsárnak.

Így ismerkedtünk meg Finannel: rabszolgaként a padhoz láncolva húztuk az evezőt. Máig magunkon viseltük a hajcsár bélyegét, noha ő maga rég elpusztult, miután Finan kiélte rajta minden bosszúját.

– Miért akart volna megölni a fivéred? – Tudtam, hogy veszedelmes terepre tévedtem. Barátságunk hosszú évei alatt sem derült ki, miért kellett elhagynia Finannek ír szülőhazáját.

Elfintorodott.

– Egy lány miatt.

– Micsoda meglepetés – jegyeztem meg szárazon.

– Asszonyom volt – folytatta, mintha meg se hallana. – Jó asszonyom, királyi vérből, az Uí Néill lánya, én pedig herceg a népem szemében. A fivérem is. Conall herceg.

– Conall – ismételtem meg lélegzetvételnyi szünet után.

– Írország csupa kis királyság – nézett el zord tekintettel a víz felett. – Kis királyságok nagy királyokkal. Folyton harcolunk. Krisztusom, mennyire szeretünk harcolni! Az Uí Néill persze a nagyok közül való, legalábbis északi mértékkel. Mi csak a vazallusaik lehettünk, akik fizettük a sarcot és harcoltunk értük, ha ránk parancsoltak, közben meg együtt ittunk és elvettük az asszonyaikat.

– Így lett Uí Néill asszonyod? – kérdeztem közbe.

– Conall a fiatalabb – folytatta, mintha nem tettem volna. – Nekem kellett volna királynak lennem, de Conall találkozott egy lánnyal az Ó Domhnaillból. Istenem, micsoda szépség volt! Még csak nem is valamelyik törzsfő házából, csak egy egyszerű fejőlány. Imádni való. – Ábrándos hangon suttogott és a szemei felteltek könnyekkel. – A haja sötét, mint az éj, a szemei csillagok, a teste meg… kecses, akár az angyal röpte.

– Hogy hívták? – kérdeztem rá.

Éles fejrándítással elhessegette a kérdést.

– Isten bocsássa meg, de egymásba szerettünk. Elszöktünk. Fogtuk a lovakat, és délre mentünk. Csak mi ketten, Conall asszonya és én. Azt hittük, elmegyünk, elrejtőzünk, és sosem találnak meg.

– Conall üldözőbe vett? – találgattam.

– Az Uí Néill vett üldözőbe. Isten a tanúja, vadásztak ránk. Minden ír keresztény tudott rólunk, tudta, hány arany üti a markát, ha ránk talál, és igen, Conall ott lovagolt az Uí Néill embereivel.

Nem szóltam. Kivártam.

– Írországban semmi sem maradhat rejtve – folytatta Finan. – Senki sem rejtőzhet el. A népek szeme mindent lát. Keress egy magányos szigetet bármelyik tavon, és tudni fogják. Vonulj fel egy hegytetőre, és megtalálnak, rejtőzz el egy barlangban, és levadásznak. Hajóra kellett volna szállnunk, de olyan fiatalok voltunk. Nem tudtuk.

– Megtaláltak.

– Megtaláltak, és Conall megfogadta, hogy a halálnál is nyomorultabb életem lesz.

– Azzal, hogy eladott Sverrinek? – A hajcsárnak, aki megbélyegzett minket.

Bólintott.

– Elvette az aranyamat, megkorbácsoltatott, a szarban kellett kúsznom az Uí Néill előtt, csak azután adott el Sverrinek. Így lettem sosemvolt király.

– Hát a lány?

– Conallé lett az Uí Néill asszonyom is. A papok engedték, sőt biztatták, hogy a sajátjaként nevelje fel a fiaimat. Elátkoztak, nagyuram. A tulajdon fiaim átkoztak el. Az ott – biccentett a holttest felé –, épp az imént. Hitszegő vagyok, elátkozott.

– A fiad volt? – kérdeztem csendesen.

– Nem mondta meg. Vagy az, vagy Conall fia. Mindenhogyan a vérem.

A halotthoz léptem, rátapostam a hasára és kirángattam a lándzsát. Megküzdöttem vele, és a tetem mindenféle szörcsögő hangot hallatott, mire kiszabadítottam a pengét. Mintha vérrel festett feszület lett volna a mellkasán.

– A papok majd eltemetik és imát mondanak felette. – Behajítottam a lándzsát a sekélyesbe, mielőtt visszafordultam Finan felé. – Mi lett a lánnyal?

Üres tekintettel meredt a folyóra, ami csak úgy sötétlett a hajóink hamvától.

– Az Uí Néill harcosai egy napig azt tehettek vele, amit akartak. Végig kellett néznem. Azután megkönyörültek rajta, nagyuram, és megölték.

– S a fivéred embereket küldött Ragnallnak?

– Az Uí Néill küldött embereket Ragnallnak, de igen, a fivérem vezeti őket.

– Miért segítenek neki? – tettem fel a kérdést.

– Mert így az Uí Néill lehet egész észak királya. Írországé és Skóciáé, az egész északé. Ragnallé lesznek a szászok földjei. Ez az egyezség. Ő segít nekik, ők segítenek neki.

– És Northumbriával kezdik?

– Vagy Merciával – vonta meg a vállát Finan. – Akárhogy is, nem érik be vele – tette hozzá –, mert mindent akarnak.

Az ősrégi álom, ami egész életemben kísértett – az álom, hogy az északiak elfoglalják egész Britanniát. Oly gyakran megpróbálták, és oly közel kerültek a sikerhez, mi, szászok mégis éltünk és harcoltunk, mígnem újra miénk lett a sziget fele. Százszor elveszíthettük volna! A vad északiak tomboló haraggal és gyilkos indulattal jöttek, sötétlett tőlük az egész vidék, mégis akadt egy végzetes hibájuk: akár a kutyák, folyton marakodtak. Csak mikor egyikük, a legerősebb, a legrémisztőbb és legharapósabb átvette felettük az uralmat, akkor váltak igazán veszélyessé, másként egyetlen vereség szétzilálhatta a soraikat. Követték a falkavezért, amíg erős maradt, ám amint jelét adta gyengeségének, sorsára hagyták, és könnyebb prédát kerestek maguknak.

Most pedig Ragnall vezette őket, a norvégok, dánok és írek seregét, ami azt jelentette, hogy egyesítette ellenségeinket. Éppen ez tette őt olyan veszélyessé.

Csakhogy még ő sem tudta meghunyászkodásra kényszeríteni az összes kutyát.

Foglyainktól megtudtam, hogy a lányom férje, Sigtryggr nem tartott fivérével, inkább Írországban maradt. Beadwulf másként gondolta, miután felismerte a vörös szekercés zászlót, amit Sigtryggr jelvényének hitt, de két foglyunk is megerősítette, hogy a fivérek egyazon zászlón osztoznak. Atyjuk örökítette rájuk a lobogót, Ivar vörös szekercéjét. Sigtryggr sutba vágta a magáét, legalábbis egyelőre, Ragnallé azonban véres lyukat vágott a védelmünkbe. Vejem nem követte, én pedig megérintettem a nyakamban viselt pörölyt, és azért fohászkodtam, hogy ez így is maradjon.

– Mennünk kell – fordultam Finanhez.

El kellett kergetnünk egy újabb csahos kutyát.

Azt gondoltam, legjobb lesz kelet felé keresni.

2.

Második fejezet

Másnap kora reggel megjelentek a papok. Négyen jöttek, élükön a merciai ikrekkel, Ceolnothszal és Ceolberhttel, akik szívből gyűlöltek. Gyerekkorom óta ismertem, és semmivel sem kedveltem őket jobban, mint amazok engem, de legalább már meg tudtam őket különböztetni egymástól. Évekig nem tudtam, melyik ikerhez beszélek – két tojás nem hasonlított jobban –, azután egy perlekedésünk végén kirugdaltam Ceolberth fogait, így végre tudtam, melyik sziszeg rám és folyatja a nyálát.

– Húsvétra visszatérsz, nagyuram? – tette meg most, nagyon is illendően, talán mert ragaszkodott a megmaradt egy-két fogához.

– Nem. – Egy lépéssel előrébb ugrattam a lovam. – Godwin! Zsákba a halakkal!

– Igenis, nagyuram! – kiáltott vissza szolgám, aki három másik emberrel hordókat gurítgatott ki Ceaster tárházaiból. Füstölt hallal töltötték meg őket, de embereim hiába próbálták kettesével a málháslovak hátára kötözni. Godwin összeráncolta a homlokát. – Vannak zsákjaink, nagyuram?

– Huszonkét zsákra való gyapjú van a kamrámban – árultam el neki. – Mondd meg az intézőnek, hogy ürítse ki mindet! – Visszafordultam Ceolberht atya felé: – Ha nem borogatjuk ki rendesen a gyapjút, még rá talál tapadni a halra, azután piszkálgathatjuk a fogunk közül. – Elmosolyodtam. – Már akinek van.

– Hány ember marad Ceaster védelmére? – kérdezte mord hangon fivére.

– Nyolcvan – vontam vállat.

– Nyolcvan!

– A felük sápkóros – tettem hozzá. – Jó, ha negyven ép férfi marad, a többi csak kripli.

– Annyi nem elég! – tiltakozott.

– Persze hogy nem elég – csattantam fel –, de sereg nélkül hogyan kergetném el Ragnallt? Nincs más, a sors kegyére kell bíznom Ceastert!

– De ha jönnek a hitetlenek… – vetette fel Wissian atya nyugtalanul.

– A hitetlenek nem tudják, mekkora a helyőrség, azt viszont igen, milyen erősek a falak. Kockázatos ilyen kevés embert hátrahagyni, de vállalom a kockázatot. Ott van a gyülevész had is. Godwin! Zsákba a kenyérrel is!

Valamivel több mint háromszáz embert vittem magammal; épp csak annyit hagytam meg, amennyi talán megtarthatta Ceaster és Brunanburh sáncait. Egyszerűnek tűnhet, hogy háromszáz embert vezettem, mintha csak annyiból állt volna, hogy felpattanok a lovamra, elhagyom Ceastert, és keletnek indulok, de ekkora sereg kiállításához idő kell. Vinnünk kellett a saját élelmünket is. Olyan vidéken keltünk át, ahol szükség esetén vehettünk ezt-azt, de ennyi embernek sosem eleget. Az északiak rabolhattak maguknak kedvük szerint, de nekünk fizetnünk kellett, hisz a saját földünkön lovagoltunk, ezért egy málhásló is kellett ezüsttel megrakva, amit két jó harcosom őrzött. A számunk amúgy messze meghaladta a háromszázat. Sokan elhozták szolgáikat, mások az asszonyaikat, akiket nem volt szívük hátrahagyni, azután persze fiúk is kellettek, hogy vezessék a tartalék lovakat és a málhásokat, rajtuk a vértekkel és fegyverekkel, no meg a sózott hússal, füstölt hallal, kérgesre sütött kenyérrel és vastag héjú sajttal.

– Tudod, mi történik húsvétkor! – hívta fel a figyelmem Ceolnoth.

– Hogyne tudnám – vágtam rá. – Porontyokat nemzünk.

– Ennél arcátlanabb és… – kezdte a tiltakozást Ceolberht, mielőtt testvére egy haragos pillantásával elhallgattatta.

– A kedvenc ünnepem – folytattam lelkendezve. – Imádok üzekedni!

– Ez a keresztények legfennköltebb és legörömtelibb ünnepe – oktatott ki Ceolnoth. – Fennkölt, mert Megváltónk halálának gyötrelmeire emlékezünk, és ugyanúgy örömteli az Ő feltámadása miatt.

– Ámen – bólintott rá Wissian atya.

Wissian szintén Merciából jött, és fiatal kora ellenére máris őszült. Őt még elszíveltem volna, ha nem az ikrek árnyékában él. Cuthbert atya vaksin és mosolyogva állt mellette. Nem először hallotta ezt a vitát, és módfelett élvezte. Haragos pillantást vetettem a papokra.

– Aztán miért hívják húsvétnak?

– Mert a Mi Urunk halálában levetkezte hús-vér testét – válaszolta Ceolnoth.

– Akkor miért mondják a szászok Easternek?

– Mert a Mi Urunk keleten támadt fel, mi másért?

– Baromság. Azért hívják Easternek, mert Eostre ünnepe, mint azt pontosan tudjátok.

– De nem… – kezdte a méltatlankodást Ceolberht.

– Eostre! – fojtottam bele a szót. – A tavasz istennője! A gyerekcsinálás istennője! Ti keresztények elloptátok a nevét és az ünnepét!

– Ezt meg se halljuk – jelentette ki Ceolnoth, de én akkor is tudtam, hogy igazam van. Eostre a tavasz istennője, emellett a bujaság istennője, ezért születik januárban olyan sok kisbaba. A keresztények persze nem bírják elnézni a boldogságunkat, és azt állítják, hogy Easter a keletről szól, de csak trágyalé dől a szájukból, ahogy mindig. Húsvét Eostre ünnepe, és hiába az a sok imádság, a fennkölt és szent ünnep, a népek még nem felejtették el, mivel tartoznak Eostrének, ezért minden télen csak úgy potyognak a kisbabák. A három évben, amit Ceasterben töltöttem, mindig ragaszkodtam hozzá, hogy tisztességesen megüljük Eostre ünnepét. Mindig voltak tűzönjárók és szemfényvesztők, zenészek és mutatványosok, birkózások és lovasversenyek. A vásárban mindenfélét venni lehetett, a cserepektől az ékkövekig, és roskadásig táncolhatott a nép. A papok helytelenítették, de a népek akkor is táncoltak, a tánc pedig gondoskodott arról, hogy idejében megjöjjenek az újabb porontyok.

Idén minden másként alakult. A keresztények eldöntötték, hogy püspököt állítanak Ceaster élére, és mikor máskor koronázták volna meg, ha nem húsvétkor! Az új püspököt Leofstannak hívták. Még nem találkoztam vele; csak annyit tudtam róla, hogy Wessexből jött, és igencsak ájtatos egyházfi. Valódi tudósember, mondták róla, aki házasságban él, de mióta kinevezték püspökké, heti három napot böjtöl, és cölibátusban él. A vak Cuthbert atya, akitől értesültem erről a badarságról, híven beszámolt az új püspök esküjéről, tudván, mennyire szórakoztatónak találom majd.

– Hogy mit csinált? – hüledeztem.

– Megesküdött, hogy tartózkodik a testi örömöktől, nagyuram.

– Annyira öreg és rusnya az asszony?

– Úgy hírlik, szemrevaló – felelte Cuthbert atya egészséges kétkedéssel –, de leendő püspök urunk azt mondja, hogy ha a Mi Urunk feláldozta értünk az életét, az a legkevesebb, hogy mi is lemondunk Érte a test örömeiről.

– Megveszekedett idióta – csóváltam a fejem.

– Ebben természetesen nem értünk egyet – jegyezte meg Cuthbert alamuszi módon. – Én inkább azt mondanám, hogy legelni küldte az eszét.

Az idióta felszentelése miatt rontotta Ceolnoth és Ceolberht Ceaster levegőjét. Ők tervezték el a ceremóniát, ők hívták össze a püspököket, apátokat és papokat szerte Merciából, Wessexből és távolabbról, még Frankföldről is.

– Gondoskodnunk kell a biztonságukról – erősködött most is Ceolnoth. – Azt ígértük, hogy megvédjük a várost minden támadástól. Nyolcvan ember nem elég! – jelentette ki lekicsinylő hangon.

Úgy tettem, mintha mérlegelném az aggodalmát.

– Azt mondod, minden egyházfi meghal, ha a dánok eljönnek?

– Hát hogyne! – Azután meglátta somolygásom, ami csak még jobban felszította a haragját. – Ötszáz emberre van szükségünk! Edward király is eljöhet. Lady Æthelflaed okvetlenül itt lesz!

– Nem lesz – ráztam meg a fejem. – Velem lesz, hogy harcoljon Ragnall ellen. Ha az északiak idevetődnének, jobban teszitek, ha imádkoztok. Nem úgy van, hogy az istenetek csodákat tesz?

Tudtam, hogy Æthelflaed északra jön, amint a küldönceim elérik Gleawecestrét. Ugyanezek a küldöncök új hajókat is rendeltek a Sæfern menti népektől. Szívesebben vettem volna Lundenéből, ahol képzett fríz hajóácsok éltek, de egyelőre beértük három bárkával a Sæfern építőitől.

– Mondjátok meg nekik, hogy kisebb hajókat akarok – utasítottam küldönceimet –, egy oldalon nem több mint harminc evezővel. – A Sæfernen nehéz, széles és mélyre merülő hajókat építettek, hogy bírják a viharos ír tengereket, az ilyenek azonban nehézkesen mozogtak egy sekély folyón. Kapkodniuk se kellett. A hajók leendő legénysége épp az oldalamon lovagolt kelet felé, míg a távollétükben Rædwald alig kezdte el a móló újjáépítését. Jól végezte a munkáját, csak lassan.

Előreküldtem a fiam ötven emberrel villámgyors lovak hátán. Előző nap indultak azzal a feladattal, hogy gyötörjék az ellenséget, támadják a portyázó csapatokat és ejtsék csapdába felderítőiket. Beadwulf máris követte Ragnall embereit – igaz, neki csak annyit kellett tennie, hogy jelentette, amint az ellenség partra szállt. Ennek hamarosan be kellett következnie, mert a folyó néhány mérföld után hajózhatatlanná vált. Mihelyt partra száll, Ragnall serege szétszéled, hogy lovakat, élelmet és rabszolgákat keressen. Ezért küldtem ki a fiamat, hogy lassítsa le és ne hagyja nyugton, de ne bocsátkozzon velük komoly harcba, ha cseppnyi esze is van.

– S ha Ragnall északnak megy? – tette fel a kérdést Finan.

– Megmondtam Uhtrednek, hogy ne hagyja el a szász földeket. – Tudtam, hová akar kilyukadni Finan. Ha Ragnall északnak indult, behatolt a dánok által uralt Northumbriába, ha pedig a fiam oda is követte, rövid úton ellenséges földön és nyomasztó túlerővel szemben találta magát.

– Szerinted engedelmeskedik majd? – kérdezte Finan.

– Annyira nem ostoba.

Megengedett magának egy félmosolyt.

– Csak olyan, mint te.

– Úgymint?

– Ha tetszik, ha nem, Skóciáig kergeti Ragnallt, mielőtt észhez térne. – Előregörnyedt, hogy meghúzza a nyeregszíjat. – Különben is, ki mondja meg, hol ér véget Mercia és hol kezdődik Northumbria?

– Óvatos lesz – vettem a védelmembe.

– Azt jobban is teszi, nagyuram. – Becsúsztatta lábát a kengyelbe, és fellendült a nyeregbe, ahol elhelyezkedett, megmarkolta a gyeplőt és elfordult, hogy elnézzen a négy pap felé. Lehajtott fejjel társalogtak egymás közt, miközben a kezükkel hevesen gesztikuláltak. – Mit akartak?

– Hogy hagyjam itt a sereget a nyavalyás püspökeik védelmére.

Finan gúnyos vicsorgással fogadta a választ, mielőtt visszafordult és elnézett észak felé.

– Az egész élet egy nagy pöcegödör, nem igaz? – mordult fel keserűen. Nem feleltem, csak néztem, ahogy meglazította hüvelyében a kardját, Lélekrablót. Mostanra eltemette a folyóparton a fiát vagy az unokaöccsét. Saját maga ásta ki a vermet és jelölte meg sírkővel. – Rokonok – csóválta meg a fejét. – Na, eredjünk, és végezzünk még több mocsokkal.

Felhúztam magam a nyeregbe. Mostanra felkelt a nap, de még alacsonyan ült keleten, ahol szürke fellegek burkolták be. Fagyos szél kélt az Ír-tenger felől. A férfiak felhágtak a lovukra, és az utolsó lándzsákat is felkötözték a málháslovak hátára, amikor kürtszó harsant az északi kapu felől. Ilyesmi csak akkor történhetett, ha az őrök olyasmit láttak, amit érdemesnek találtak a figyelmemre, ezért ügetve nekiindultam a főutcának, míg embereim abban a hitben, hogy útra kelünk, engedelmesen követtek. A kürt újra felharsant, amint elhagytam Ceaster Nagycsarnokát, majd harmadszor is, amikor lecsusszantam a nyeregből, és felkaptattam a kőlépcsőkön, melyek a kapuboltozat fölötti sáncra vezettek.

Tucatnyi lovas közeledett, hajszolta ménjét a római temetőn át, ahogy csak bírta. Felismertem fiam szürke lovát, azután láttam, hogy Beadwulf is vele van. Csak az árkon túl rántották meg a gyeplőt. A fiam felnézett rám.

– Eads Byrignél vannak! – kiáltotta.

– Ezrével – tette hozzá Beadwulf.

Ösztönösen elnéztem keletnek, noha tudtam, hogy Eads Byrig nem látható a kapuból, bármily közel esik is. Nem messzebb keletnek, mint Brunanburh nyugatnak.

– Beássák magukat – tette hozzá a fiam.

– Mi az? – Finan is csatlakozott hozzám a sáncon.

– Ragnall nem megy északnak – feleltem –, és nem megy délnek se.

– Hát akkor?

– Itt van – néztem el kelet felé. – Idejön.

Ceasterbe.

Eads Byrig egy északnak és délnek tartó alacsony gerincen állt. Dombja épp csak kimagaslott a gerincből, füves buckaként, mint egy sziget a lábát nyaldosó tölgyek és hegyi juharok tengerén. Szelíd lankáit könnyedén le lehetett volna küzdeni, ha nem veszik körbe falakkal és árkokkal a régiek, akik már azelőtt Britanniában éltek, hogy a népem átkelt a tengeren, de még azelőtt is, hogy a rómaiak megérkeztek. A falak nem kőből épültek, mint amilyet a rómaiak emeltek Lundenében és Ceasterben, nem is fából, mint a mi cölöpkerítéseink, hanem földből. Mély árkot vájtak ki körbe a domb körül, és felfelé hányták a földet, hogy ezáltal meredekké tegyék a partoldalát, majd még egy árkot ástak és töltést emeltek ebben is. Az évek és viharok hosszú sora ugyan elmorzsolta a két falat, és félig betemette az árkokat, de a védelmi vonal így is félelmetes maradt. A domb neve annyit jelentett, Ead erőssége. Valaha biztosan élt is itt egy Ead nevű szász, aki ezekkel a falakkal védte meg csordáit és otthonát, az erősség mégis sokkal régebben épült, mint a neve alapján tűnhetett. Britanniában mindenfelé akadtak ilyenek, annak bizonyságaként, hogy már a legelső emberek is megharcoltak ezért a földért. Gyakran elmerengtem, hogy talán még ezer év múltán is falakat emelnek majd Britanniában, és azok tetejéről fürkészik az éji sötétben lopakodó újabb ellenséget.