A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jilly Cooper: Bella

Corgi Books, a division of The Random House Group Ltd., London, United Kingdom, 1977, 2005

Copyright © Jilly Cooper, 1976

All rights reserved.

Hungarian translation © Mörk Leonóra, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Fordította Mörk Leonóra

Borítóterv Tillai Tamás

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 476 6

Laurának szeretettel

A szerző megjegyzése

Mindig szerettem volna regényt írni egy színésznőről. A Bellát 1969-ben kezdtem el írni, de akkoriban novella formájában, és az Ütközés címet adtam neki. A szöveg folytatásokban jelent meg a 19-ben. Csak most nyílik rá lehetőségem, hogy valóra váltsam az eredeti elképzelésemet, és bemutassam a történetet egy regény terjedelmében – ez a Bella.

1. FEJEZET

Bella egyre gyorsabban olvasott, amíg el nem jutott az utolsó fejezetig. Akkor bosszankodva felhördült, és keresztülhajította a könyvet a helyiségen. A kötet elsüvített egy sor üvegpalack mellett, majd hangos csattanással a papírkosárban landolt.

– Ott van a legjobb helyen! – dühöngött Bella. – Hogy lehet valami ennyire elcsépelt?

Olvasás közben mindig teljesen belemerült a könyvbe, mélyen azonosulva a szereplőkkel. Ez alkalommal azon húzta fel magát, hogy a hősnő engedelmesen hazakullogott az unalmas férjéhez, ahelyett, hogy követte volna szívdöglesztő szeretőjét fel az Amazonason.

Fázósan összerázkódott, és eljátszott az ötlettel, hogy leengedi a fürdővizét, aztán melegebbet ereszt a helyére, de ezt már négyszer megcsinálta. A kezén összeráncosodott a bőr, és pirosra színeződött a borító festékanyagától, a fürdőszobaablak mögött pedig az ég halvány porcelánkékről mély indigószínre sötétedett, mialatt a kádban ült, úgyhogy tudta, későre járhat.

Rálocskolta a hideg vizet a testére, kimászott a kádból, és szédelegve állt meg a fürdőszobaszőnyegen. A kád oldalán fekete csík húzódott, mint egy futballmezen, de majd másnap reggel eltünteti a takarítónő.

Fogta a rádióját, átlépett halomba dobált ruháin, a hallban felkapta a második postával érkezett leveleket, és átsétált a hálószobába. Feltekerte a zenét, táncolni kezdett, énekelt néhány ütemet, aztán megpillantotta magát a tükörben. A haját mályvaszínű fürdősapka fedte, a teste vörös volt, mint a főtt rák.

A nagyra becsült brit közönség sokkot kapna, ha így látna, gondolta fintorogva. Levette a fürdősapkáját, és alaposabban szemügyre vette magát. Magas volt, a teste pompás, a lába hosszú. Széles szája volt, nagy, álmos, aranyszínű szeme ferde vágású, vörösesszőke lobonca a vállára omlott. Összességében úgy nézett ki, mint egy formája teljében lévő, gyönyörű, áramvonalas versenyló.

Kibontotta a leveleit. Az egyik egy újságírótól érkezett, aki interjút akart csinálni vele, a másik egy volt szerelmétől, aki megpróbálta visszakönyörögni magát hozzá, jó néhányat pedig rajongók írtak, és a BBC küldte őket tovább.

„Kedves Miss Parkinson – írta az egyik hosszúkás betűkkel –, remélem, nem gond, hogy írok önnek. Tudom, hogy az élete bizonyára zsúfolt és csillogó. Szerintem egyszerűen bámulatos, hogy soha egyetlen botrányos hírt nem hallani önről! Tudna nekem küldeni esetleg egy dedikált, teljes alakos fotót és néhány információt magáról?”

Te jó isten – gondolta Bella felkavarodó gyomorral –, ha tudnák!

Az utolsó levél gyakorlatias hangot ütött meg. A Britannia Színházban kelt, és a rendező, Roger Field ezt írta benne:

Kedves Bella,

Ha még egyszer késni merészelsz, kirúglak. Nem látod, mennyire felbosszantod vele a többi szereplőt? Ne legyél ilyen rohadtul önző.

Szeretettel, Roger

Bella tudta, hogy Roger be fogja váltani a fenyegetését. Ránézett az ágy melletti ébresztőórára, és dühösen felhorkant. Fél hétre járt, és a függöny fél nyolckor megy fel. Szédítő sebességgel öltözködni kezdett, azzal sem törődve, hogy rendesen megtörülközzön, kirontott a lakásból, és szerencsére szinte azonnal talált egy taxit.

A Britannia Színház társulata az évtized legsikeresebb színpadi vállalkozásai közé tartozott. A repertoárja főként Shakespeare-ből és néhány modernebb klasszikusból állt, általában három darabot tartott műsoron, amelyek estéről estére váltották egymást, illetve három másik darabot próbáltak. Bella egy évvel korábban csatlakozott a társulathoz, először csak szöveg nélküli szerepeket kapott, majd egy rövidebb szövegeset A velencei kalmárban. Nemrégiben érte el az első igazi áttörést Desdemonával az Othellóban. A kritikusok áradoztak az alakításáról, és a darab heti három este telt házzal futott.

Bella hátradőlt a taxiban, az ablakon át figyelte, hogyan sorjáznak a Hyde Park fái a rozsdaszínű ég háttere előtt, és igyekezett megnyugodni. Mostantól kezdve idegesen izzadni fog mindaddig, amíg színpadra nem lép, szörnyetegként fogja fojtogatni a lámpaláz. Szándékosan érkezett későn, mert ez azt jelentette, hogy annyira kapkodnia kell az öltözködéssel és a sminkeléssel, hogy nem lesz ideje pánikba esni. Ironikus módon kizárólag akkor érezte magát igazán biztonságban, amikor a színpadon állt, magára öltve valaki más személyiségét.

A taxi hét óra után öt perccel ért a színházhoz.

– Jó estét, Thomas – mondta Bella idegesen, elsietve az ajtóban álló alak mellett.

A férfi letette az esti újságot, és az órájára pillantott.

– Épphogy ideért, Miss Parkinson. Ez a levél önnek szól, és további virágok érkeztek az öltözőjébe.

Ügyet sem vetve a levélre, kettesével véve a lépcsőfokokat, Bella felrobogott az emeletre, és beesett az öltözőbe, amin a legjobb barátnőjével, a Biancát játszó Rosie Hassellel osztozott.

– Megint elkéstél – állapította meg Rosie, miközben a szemét festette. – Roger már járt itt, és a fogát csikorgatta.

Bella elsápadt.

– Jaj, istenem, nem találtam taxit! – füllentette, azzal ledobta a szőrmekabátját egy székre, és overallba bújt.

– Azt hiszem, Freddie Dixon szemet vetett rám – közölte Rosie.

– Te mindenkiről azt hiszed, hogy szemet vetett rád – válaszolta Bella, zsíros színházi festéket kenve az arcára.

– Nem hiszem azt, és különben is, általában igazam van. Freddie-vel kapcsolatban egészen biztosan.

Freddie Dixon, a jóképű színész, Cassio szerepét játszotta. Bellának és Rosie-nak egyaránt tetszett, és egyaránt bosszantotta őket, hogy a férfi egyikük iránt sem mutatott érdeklődést.

– Emlékszel arra a jelenetre a negyedik felvonásban, amikor ölelkezünk? – kérdezte Rosie, dugóhúzószerű fekete fürtöket tűzdelve hátul a hajába. – Tegnap este valósággal halálra szorított, és az egész jelenet alatt megállás nélkül fogdosott.

– Mert az a feladata, hogy fogdosson – válaszolta Bella. – Szerintem Roger mondta neki, hogy vigyen több szexet az alakításába.

– Azt te csak hiszed! – jegyezte meg Rosie önelégülten. – Nézd csak, újabb virágot kaptál Henriques uraságtól – tette hozzá, rábökve egy nagy csokor gyöngyvirágra, ami befőttesüvegben állt Bella öltözőasztalán.

– Nahát, de gyönyörű! – kiáltott fel Bella, csak most véve észre a csokrot. – Kíváncsi vagyok, ma este miben mesterkedik.

– Nem olvasod el a levelét? – érdeklődött Rosie.

– Elolvashatod te – mondta Bella, megrajzolva a szemöldökét. – Ha már egyszer ilyen kíváncsi vagy.

Rosie fogta a kék borítékot, és kivette belőle a kártyát.

– „Kedves Bella” – olvasta. – Milyen bizalmas hangot üt meg! Legutóbb még azt írta, hogy kedves Parkinson kisasszony. „Sok sikert kívánok ma estére. Nézni fogom. Tisztelője, Rupert Henriques.” Szerintem megőrül érted. Most látja a darabot nyolcadszor, ugye?

– Kilencedszer – mondta Bella.

– Már biztosan állatira unja – vélte Rosie. – Lehet, hogy érettségizni akar belőle.

– Gondolod, hogy annyira fiatal?

– Szerintem igen, vagy valami piszkos fantáziájú vénember. Tisztességes férfi nem fut színésznők után. Akad a világon éppen elég más lány.

Bella kihalászott egy legyet az alapozós üvegéből, és még egy pillantást vetett a kártyára.

– Amúgy szép az írása – állapította meg. – A Chichester Terrace pedig elég jól hangzó cím.

Kopogtattak. Queenie, az öltöztetőnőjük jött segíteni felvenni a jelmezüket. Vérbeli londoni volt, narancsszínű hajjal, vörösre festett szájában folyton ott lógott a cigaretta, és megállás nélkül azokról a „nagy színésznőkről” fecsegett, akiket régebben öltöztetett. Bellán mostanra annyira erőt vett az idegesség, hogy örömmel vette a locsogását.

– Figyelem, az előadás öt perc múlva kezdődik! Figyelem, az előadás öt perc múlva kezdődik! – hallatszott az ügyelő siránkozó hangja.

Bella belenézett a tükörbe. Sima, fiatal arca semmit nem árult el az idegességéből. Aztán leült a szoba sarkában álló, törött lábú, kopott bársonydíványra, és remegő kezét az ölében összekulcsolva várt.

– Az első jelenethez kérem a szereplőket! Az első jelenethez kérem a szereplőket! – visszhangzott újra a hangszóróból a bánatos hang.

Rosie, aki csak később került sorra, keresztrejtvényt fejtett. Bella még egyszer körülnézett az öltözőben. Csupasz padlója és elsötétített ablakai ellenére barátságosnak és ismerősnek tűnt azzal a furcsa, élesen megvilágított világgal szemben, ahová mindjárt ki kell lépnie.

– Sok szerencsét! – mondta Rosie, miközben Bella kilépett az ajtón. – Csókoltatom Freddie-t!

Ott várakoztak a nyitott ajtónál, egy fakó fényű, narancssárga villanykörte alatt – Brabantio, Cassio és ő maga. Az Othellót játszó Wesley Barrington magányosan álldogált. Jól megtermett, fekete férfi volt, 190 centi magas, nyugtalan, mint a macska a forró bádogtetőn, fel-alá járkált, és mantraként mormolta a szövegét.

A három férfi magára hagyta Bellát. Segíts, hogy jól menjen – imádkozott. Már Othello beszélt a maga gyönyörű, kimért hangján:

– „Tekintetes és nagyságos urak!”

Egy pillanat, és ő jön. Jago odalépett hozzá.

– Gyerünk, szépségem – suttogta. – Fel a fejjel!

Elkezdődött. Ő következett. A gyönyörű, szelíd, kissé félénk fiatalasszony körülnézett a színpadon:

– „Kedves apám, én úgy tudom, hogy szófogadásom két férfinak szól”1 – szólalt meg lassan.

Eltűnt a színpadról, aztán visszatért megint, flörtölt egy kicsit Cassióval, aztán újra Othello következett. Itt, ahol ezerszer valószerűbbnek érezte az életet a való világnál, megtalálta a szavakat, hogy kifejezze az érzelmeit.

De az egész túl hamar elmúlt. Véget ért a szörnyű gyilkossági jelenet, és a darab befejezte a maga rövidke, de annál elevenebb életét. Újra és újra meghajolva a függöny előtt, Bella a türelme végső határára ért. Othello és Jago háromszor vezette előre őt, és miközben a taps mind hangosabbá vált, könnyek gördültek le az arcán.

– Gratulálok! – szólalt meg Wesley Barrington mély hangja.

Bella rámosolygott. Annyira tetszett neki a férfi mialatt a színpadon álltak, de mostanra újra visszaváltozott Wesley-vé, aki Ealingben lakik a feleségével és a három gyerekével.

Ő maga most elmegy majd valami olcsó helyre vacsorázni Rosie-val, holnap meg lustán ágyban marad ebédig. Gondosan kerülte azt a nyüzsgő, csillogó világot, amelyben a rajongói feltételezései szerint mozgott. Így őrizte meg az erejét ahhoz, ami igazán számított.

Amikor azonban belépett az öltözőbe, ott egy lázas izgalomban lévő Rosie-t talált.

– Freddie randevúra hívott!

– Felteszem, azt akarja megvitatni veled, miért loptad el a show-t – rogyott le Bella az egyik székre. A depresszió úgy szállt le rá, mint por a kifényezett asztalra.

Nem mintha azt akarta volna, hogy Freddie randevúra hívja őt. Már régen eldöntötte, hogy a fiú göndör haja és villogó mosolya nem neki szól. De ha Freddie komolyan viszonyt kezd Rosie-val, akkor vége a meghitt lányos vacsoráknak, nincs többé Rosie és Bella, akik kettesben pletykálnak a társulat többi tagjáról. De azért Rosie-nak szerencséje van.

– És hová mentek?

– Valami olcsó helyre. Hihetetlenül smucig. Szerinted egy fél fülbevaló szexisen néz ki?

– Dehogyis, te buta! Úgy néz ki, mintha elhagytad volna a másik felét.

Kopogtattak; Tom, a portás állt az ajtóban.

– Egy bizonyos Mr. Henriques vár odalent, Miss Parkinson. Érdeklődik, feljöhetne-e és találkozhatna-e önnel.

– Ó – jött egyszerre izgalomba Bella. – És milyen?

– Normálisnak tűnik – felelte Tom, megtapogatva a zsebében egy ötfontos bankjegyet.

– Nem iskolás gyerek?

Tom megrázta a fejét.

– Nem valami mocskos öregember?

– Nem, teljesen elfogadható külsejű fickó. Igazából afféle úrifiú. Előkelő kiejtése van, és szmokingot visel.

– Bella, ne kéresd már magad! – biztatta Rosie. – Biztos szuper.

– Oké – egyezett bele Bella. – Ha rémes, még mindig kidobhatom.

– Nagyszerű! – mondta Rosie. – Majd befejezem a sminkem a vécében.

– Ne! – sikkantott fel Bella idegesen. – Ne hagyj egyedül!

Ebben a pillanatban felbukkant az ajtóban Queenie, az öltöztetőnő.

– Jobb lenne, ha levennéd azt a ruhát, mielőtt összekened az alapozóval – szólt rá Bellára.

Bella végigmérte magát a tükörben. Mélyen kivágott fehér hálóingében aranybarna bőre úgy ragyogott, mint az ódon elefántcsont. Kápráztassuk el Mr. Henriquest, gondolta.

– Rajtam maradhat még egy kicsit, Queenie? – kérdezte.

– Én meg addig csesszem itt az időt, amíg végeztél, mi? – morogta savanyúan az öltöztetőnő.

– Hagyd már, vén banya! – ragadta meg az asszony karját Rosie, és kiráncigálta a szobából. – Kárpótlásként kaphatsz Freddie whiskyjéből.

Bella befújta magát kölnivel, körbespriccelte vele a szobát, látványosan elrendezte a mellét a fehér ruhában, aztán leült, és fésülni kezdte a haját. Kopogtattak.

– Szabad! – szólt ki a legszexisebb füstös hangján.

Ahogy mosolyogva megfordult, leesett az álla a csodálkozástól. A küszöbön meghökkentően romantikus külsejű fiatalember tétovázott, a bőre sápadt, a vonásai finomak, az arca gödröcskés, a szeme égősötét, a haja olyan fekete és fényes volt, mint a holló szárnya. Rendkívül vékony volt, és rendkívül elegáns, szmokingja fölött csodálatos, mézszínű szőrmebundát hordott.

Egy pillanatig némán bámulták egymást, aztán a fiatalember kedvesen elmosolyodott.

– Bejöhetek? Remélem, nem zavarom.

Vonzó hangja volt, lágyan és vontatottan beszélt. Majd, mintha csak most jutott volna eszébe, hozzátette:

– Rupert Henriques vagyok.

– Persze, kérem, jöjjön be! – állt fel idegesen Bella. A szemük majdnem egy vonalba került.

– Nahát, milyen magas! – csodálkozott el a férfi. – A színpadon, Othello mellett olyan kicsinek látszik.

Bella zavartan söpört le egy rakás ruhát a vörös bársony kanapéról.

– Foglaljon helyet. És igyon valamit!

Elővett egy üveg whiskyt és két poharat, magában mérgelődve, amiért remeg a keze. Hozzákoccantotta a palackot a pohárhoz, de véletlenül túl sokat töltött bele.

– Hoppá, elég lesz! – szólalt meg a férfi. – Nemigen szoktam inni.

A mosdókagylóból feltöltötte vízzel a poharat.

– Zavarja, ha rágyújtok?

Bella megrázta a fejét, és elégedetten nyugtázta, hogy a férfi keze ugyanúgy remeg, mint az övé, mialatt rágyújt. Távolról sem volt olyan nyugodt, mint amilyennek elsőre tűnt.

Miközben leült, véletlenül levert egy tégely krémet. Mindketten egyszerre hajoltak le érte, és a fejük kis híján összeütközött. A férfi ránézett, és kitört belőle a nevetés.

– Szerintem maga ugyanolyan ideges, mint én – állapította meg. – Nem szokott esténként idegen férfiakat szórakoztatni az öltözőjében?

– Mindig attól félek, kiábrándulnak, ha meglátják, hogy nézek ki a való életben – rázta meg a fejét Bella.

– Kiábrándulnak? – meredt rá hitetlenkedve a másik. – Most viccel, ugye?

Bellának hirtelen eszébe jutott, milyen mély a ruhája kivágása.

– Csodásak a virágok – mondta elpirulva. – Honnan a csudából szerzett ilyen gyönyörűeket tél közepén?

– Kifosztottam anyám üvegházát.

– És nem emelt ellene kifogást?

– Nem tud róla. Épp Indiában van – mosolyodott el gonoszkodva a férfi. – Abban reménykedem, hátha felfalja egy szolgálatkész tigris.

– Nem szereti az édesanyját? – kuncogott Bella.

– Nem különösebben. Maga jóban van a szüleivel?

– Már nem élnek – felelte Bella, és arra számított, hogy a szokott részvétnyilvánítást kapja válaszul. De nem azt kapta.

– Jó magának – közölte Rupert Henriques. – Bárcsak én is árva lennék. Szabad lehetnék, és gondtalan.

Olyan mulatságosan szórta magából ezeket a megjegyzéseket, hogy nem lehetett megsértődni rá. Mindegy, gondolta Bella, akkor is egy elkényeztetett kisfiú. Ha akar, nyilván képes teljesen könyörtelenül viselkedni.

– Ma este még jobb volt, mint szokott lenni – emelte fel a fiú a poharát.

– Nem unja még, hogy estéről estére ugyanazt a darabot látja?

– Örülök, hogy nem valami ostoba vígjátékban játszik – vigyorodott el Rupert. – Maga az egyetlen oka annak, hogy ennyiszer eljöttem.

Ebben a pillanatban kopogtattak.

– A francba – szólalt meg a fiú. – Muszáj ajtót nyitnunk?

A küszöbön Queenie állt.

– Egy perc – nyugtatta meg Bella, aztán Ruperthez fordulva hozzátette:

– Át kell öltöznöm.

A fiú kiitta az italát, felállt, és az ajtó felé indult.

– Mit gondol, volna kedve velem vacsorázni valamikor a jövő héten? – kérdezte.

Ma hétfő van, futott át Bella agyán. Nem lehet annyira oda értem, ha képes több mint egy hetet várni, hogy újra lásson.

– Nagyon teli a naptáram – közölte, bár mi sem állhatott volna távolabb az igazságtól.

– Kedden? – kérdezte a fiú.

– Előadásom van.

– Akkor szerdán?

Bella csak annyi ideig várt a válasszal, hogy ráijesszen a másikra, aztán rámosolygott:

– Rendben, nagyon szívesen.

– Nem tudom, szereti az operát?

– Imádom – füllentette a lány, azzal a szilárd elhatározással, hogy felveszi a fordulatszámot.

– Nagyszerű. Jövő szerdán lesz a Siegfried premierje, megpróbálok jegyet szerezni rá.

Elindult kifelé, de közben még visszaszólt:

– Elnézését kérem, hogy ilyen tapintatlanul magára törtem, de nem sikerült közös ismerőst találnom, aki bemutatott volna minket egymásnak, másik megoldásként meg egyedül az kínálkozott, hogy megveszem a színházat.

Bella csak később értette meg, hogy a fiú csak félig viccelt. A Henriques család London összes színházát szemrebbenés nélkül felvásárolhatta volna.

TARTALOM

A szerző megjegyzése

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Comforter Brush – SIL Open Font License

Gilda Display – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License