Boda Mihály

A katonai erények

Hadtörténelmi példákkal szemléltetett katonai etikai elmélet

Budapest, 2021

Szerző

Boda Mihály

Lektorálta

Prof. dr. Harai Dénes

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó Iroda

A kiadásért felel: Koltay András rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Karácsony Fanni

Olvasószerkesztő: Bujdosó Hajnalka

Korrektor: Szarvas Melinda

Tördelőszerkesztő: Stubnya Tibor

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

ISBN 978-963-531-456-0 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-457-7 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-458-4 (ePub)

© A szerző, 2021

© A kiadó, 2021

Minden jog védve.

Tartalom

Bevezetés

A katonai etika

Az erények

A katonai hivatás

A vizsgálat célja és módszerei

Az erények és a katonaierény-listák

Az erények

Az erények személyiségjegyek/karakterjegyek

Az erények hajlamok

Az erények ideális hajlamok

Az erényekkel valamilyen erkölcsi szempontból fontos cél érhető el

Az erények elsajátíttatása a közösség feladata

Katonaierény-listák és katonai erények

Az indirekt hadviselő erényei

Bevezetés

Az indirekt hadviselés erkölcsi jelentőséggel rendelkező jellemzői a primitív háborútól napjaink felkelő háborújáig

Az egyetemes indirekt hadviselés erkölcsi jelentőséggel rendelkező jellemzői a primitív hadviselésben, az ókorban és a középkorban

A magyar indirekt hadviselés erkölcsi jelentőséggel rendelkező jellemzői a 18–19. században

Az egyetemes indirekt hadviselés erkölcsi jelentőséggel rendelkező jellemzői a 20. században.

Az indirekt hadviselő erényei: a ravaszság és a megtévesztésen alapuló bátorság

Az indirekt hadviselést folytató harcos erkölcsi karaktere: a ravaszság

Az indirekt hadviselő bátorsága és többi katonai erénye

Összefoglalás

A bátorság

A bátorság általában

A természetes bátorság

A mesterséges bátorság

A hazaszereteten alapuló bátorság

A morális bátorság

Összefoglalás

A kiemelkedő bátorság: hősiesség

A hősiesség általában

A természetes bátorság hősiessége

A mesterséges bátorság hősiessége

A hazaszereteten alapuló bátorság hősiessége

A morális bátorság hősiessége

Összefoglalás

A becsület

A becsület általában

Az önbecsülésen alapuló becsület

Az erkölcsi becsület

A közösségi becsület

A morális becsület

Összefoglalás

A hűség

A hűség általában

A személyes hűség

A hivatáshoz való hűség

A közösséghez való hűség

A morális elvhűség

Összefoglalás

A katonai vezetői erény: a karizma

A katonai vezetői erény, a karizma mibenléte

A becsületen alapuló vezetői erény

A szervezőképességen alapuló vezetői erény

A gondoskodáson alapuló vezetői erény

A morális integritáson alapuló vezetői erény

Összefoglalás

A beosztott katonai erény: a fegyelmezettség

A katonai fegyelmezettség mibenléte

A becsületen alapuló fegyelmezettség

A szigorú engedelmesség

A szocializált katona fegyelmezettsége

A professzionális autonómia

Összefoglalás

Konklúzió: a sztoikus harcos erényei és a hozzá kapcsolódó fegyveres konfliktustípus

A bátorság központi szerepe

A sztoikus harcos erényei

A fegyveres konfliktusok típusai és összefüggéseik az erénytípusokkal

Felhasznált irodalom

Névmutató

Bevezetés

Jelen könyv a katonai etika egyik nagyobb kutatási területének, a katonai erényeknek a vizsgálatát célozza. Az erények bemutatása mellett a könyv azt az állítást igyekszik alátámasztani, hogy a 20–21. század katonái számára a katonák hagyományos, harcosi, professzionális és nemzeti-közösségi értékeit megvalósító erényei mellett az emberi egyéni értékeket megvalósító morális erények is komoly jelentőséggel rendelkeznek. A könyv ennek az álláspontnak az alátámasztására főként katonai etikai érveket és elméleteket mutat be, amelyek minden esetben kiegészülnek a szemléltetést szolgáló hadtörténelmi példákkal.

A katonai etikai vizsgálódás, mint minden etikai vizsgálódás, előírásokat fogalmaz meg, és nem csupán rögzíti a tényeket. Ennek megfelelően a könyv tézisét a 20–21. század katonáival szemben megfogalmazott elvárások bemutatásaként kell érteni, és nem kizárólag a megváltozott gyakorlat leírásaként. A könyv állítása így abban a pontosabb formában fogalmazható meg, hogy a katonai erények kortárs fejlődése abba az irányba mutat, hogy a modern katonáknak a hagyományos katonák harcosi, professzionális és nemzeti-közösségi értékeit megvalósító erényei mellett az emberi egyéni értékeket megvalósító erényekkel is rendelkezniük kell.

A katonai etika

Az etika az erkölcsi és a morális indokokkal és értékekkel foglalkozik, amelyek arra vonatkozó előírások, hogy mit kell tenni, vagy hogy miként kell élni. Az indokoknak a cselekvés mérlegelése előtt, a cselekvés indoklásában van szerepük, az értékeknek pedig a cselekvést követően, annak értékelésében. Bizonyos indokok és értékek ezért előíró tartalmukat tekintve azonosak, és csak a cselekvéshez viszonyított szerepükben különböznek. A továbbiakban ezért, az egyszerűség kedvéért, csak értékekről fogok beszélni, figyelem előtt tartva, hogy az értékek előíró tartalmának nemcsak értékelő, hanem indokló szerepe is lehet.

Az értékek lehetnek erkölcsiek és morálisak, annak megfelelően, hogy inkább a mindennapi életvitelből származnak (erkölcsi értékek), vagy inkább a reflexív gondolkodásnak az ideális cselekvésre vonatkozó eredményei (morális értékek). Az erkölcsi értékek inkább közösségspecifikusak, a morális értékek legfontosabb példái azonban az emberi egyén értékei és az azokat védő emberi jogok. Az erkölcsi értékek általában szocializációval sajátíthatók el, a morális értékek viszont csak nagyon is tudatos megértési folyamat eredményeként.

Amikor valaki etikusként foglalkozik erkölcsi és morális értékekkel, akkor nem ugyanolyan módon viszonyul hozzájuk, mint amikor civilben, nem etikusként teszi mindezt. Utóbbi esetben olyan előírásokként kezeli az erkölcsi és a morális értékeket, amelyeket figyelembe véve valamilyen meghatározott módon kell cselekednie. Ezzel szemben az etikai, és azon belül a katonai etikai vizsgálódás azokat az értékeket kutatja, amelyeket a konkrét cselekvéseket végrehajtó katonák felhasználhatnak döntéseik és cselekvéseik során. A katonai etika nem akarja és nem is tudja megszabni, hogy mely egyetlen értékre kell figyelni egy katonai cselekvés során, hanem az összes olyan értéknek (a legtöbb esetben több ilyen érték létezik) a megtalálásában tud segítséget nyújtani, amelyeknek az adott döntés és cselekvés szempontjából erkölcsi és morális jelentőségük van. Ezek az értékek többféle típusba tartozhatnak, lehetnek kötelességek, szükségletek, hagyományok, elvek, szabályok, törvények, vágyak stb. A katonai etikai vizsgálódás által feltárt értéklista egyes, egymással konfliktusban álló elemei között nem lehet erkölcsi és morális alapon választani, hanem csak valamilyen más, például egyéni életvezetési (egyéni politikai) vagy közösségi politikai szempontból (pontosabban első körben lehet, csakhogy erre is többféle erkölcsi és morális elmélet áll rendelkezésre, amelyek között szintén választani kell, így a választás végül kikerül az etika területéről).

A katonai etika által vizsgált értékeknek csak a katonai cselekvés esetében van jelentőségük, az általános – az emberi cselekvésre vonatkozó értékeket kutató – etika által vizsgált értékeknek azonban minden emberi cselekvés esetében. Az általános etika által vizsgált értékeknek azonban, lévén általánosak, jelentőségük lehet a katonai cselekvés területén is. Amennyiben a katonai etika ilyen, az általános etika területéről vett értékekkel foglalkozik, akkor alkalmazott etikának nevezzük, mivel az általános etika által elért eredményeket igyekszik alkalmazni, vizsgálni, mélyíteni az emberi cselekvés egy speciális területén, a katonai cselekvés esetén. A katonai etika azonban nem csupán az általános etikából nyeri tevékenységének a nyersanyagát, hanem olyan jelenségekkel is foglalkozik, amelyek elsősorban a katonai cselekvés jellemzői, és az emberi cselekvés más területein nem vagy csak áttételesen lelhetők fel. A katonai erények vizsgálata általában a katonai etikának ebbe a második vizsgálódási típusába tartozik, amelyet megkülönböztetendő az alkalmazott etikától, szakmai etikának nevezünk.

A jelen könyv által bemutatott vizsgálat bizonyos szempontból kivételt képez a katonai etikai vizsgálatok ezen felosztása alól. A vizsgálat ugyanis katonai erényeket vizsgálva jut olyan következtetésre, hogy azokban valamilyen mértékben szerepet kell kapniuk az emberi, azaz általános etikai értékeknek is. A könyv gondolatmenete így egyszerre alkalmazott és szakmai etikai vizsgálódás is.

Az erények

Akárhogyan is jellemezzük a jelen vizsgálódást a katonai etika altípusai segítségével, a vizsgálódás célpontja az erények, illetve azokon belül a katonai erények mibenlétének a feltérképezése. Az erények speciális emberi képességek, amelyek segítségével speciális helyzeteket felismerve, azokban egy speciális, motivált cselekvést lehet végrehajtani.

Az emberi cselekvések jellemzésénél Európában az ókori görög filozófusok hivatkoztak először erényekre, amit átvett az európai középkori gondolkodás is. A középkor azonban átértelmezte és kibővítette az „erények” nyelvezetét és a görög erénylistát, a kereszténység alapvető értékeinek megfelelően. A korai újkortól kezdve viszont az erények vizsgálata háttérbe szorult, és helyettük az erények alkotóelemei, a tapasztalatok, a benyomások, a fogalmak, a vágyak, az érzelmek, az akaratok és az értelem működésének vizsgálata került előtérbe. Ennek főként az volt az oka, hogy amíg az európai ókori-középkori tudományos világfelfogás, és azon belül a természet- és emberfelfogás arra épült, hogy mindennek és mindenkinek a világon megvan a maga célja és szerepe, addig a korai újkorban a megváltozott világ-, természet- és emberfelfogással a célok helyett inkább a (ható)okok vizsgálata kapott nagyobb szerepet. Az ókorban és a középkorban az erények mint speciális célokat és szerepeket megvalósító képességek kaptak szerepet az emberi cselekvés magyarázatában, ezért az erények a hatóokok szerepének a megnövekedésével háttérbe szorultak. Ekkor azt lehetett gondolni, hogy az erények egy meghaladott világkép összetevői csupán.

A 20. század második felében azonban az erények újra komoly jelentőségre tettek szert, többek között az olyan szervezetek működésének megtervezésében és magyarázatában, amelyek valamilyen rögzített cél elérése vagy szerep ellátása érdekében tevékenykedtek. Ilyen szervezetek a hivatások, amelyek egy-egy társadalmi szerepet – például a társadalom védelme külső ellenség ellen, a törvényes rend védelme, a társadalom egészségének a védelme stb. – ellátva végzik feladatukat. Az erényeknek ebben a koncepcióban azért jutott hely, mert a hivatás által ellátott meghatározott társadalmi cél/szerep elérése/megvalósítása olyan meghatározott képességeket igényel, amelyeket meg lehet határozni az erényekre hivatkozva. Az erények innentől kezdve azoknak az érzékenységeknek, szemléleteknek, motivációknak, akaratoknak egy-egy egységét foglalták magukban, amelyek szükségesek a hivatás sikeres ellátásához, és így beleillenek a modern világképbe is.

A katonai hivatás

A könyv nem minden hivatás erényeivel foglalkozik, hanem speciálisan a katonai hivatás erényeivel, a katonai erényekkel. „Katona” alatt a legtágabb értelemben a fegyveres konfliktusokban aktívan részt vevőket lehet érteni. A katonának több szempont szerint, több típusát lehet megkülönböztetni. Alább a katona aleseteit az alapján tárgyaljuk, hogy milyen erények gyakorlása jellemző rájuk. A katona egyes típusaira jellemző erények alapján megkülönböztethetjük az ellenség megtévesztésére törekvő indirekt harcolót és a főként direkt módszerekkel harcoló harcost, a professzionális hadsereg katonáját, illetve a nemzeti hadsereg katonáját és az emberi méltóságon, értelmen/észen és akaraterőn nyugvó emberi jogi háborús ideológiát elfogadó sztoikus harcost. Amíg az indirekt harcoló esetében a ravaszságnak van jelentősége, a harcos esetében pedig a bátorságnak, a becsületnek és a hűségnek, addig a szervezett hadsereg katonái esetében a katonai vezetői erénynek, azaz a karizmának és a fegyelmezettségnek, illetve a nemzeti hadsereg esetében a nemzeti értékeknek, a sztoikus harcos esetében pedig az emberi értékeknek és az emberi jogoknak. Jelen könyv célja annak hangsúlyozása, hogy a 20–21. században a hagyományosabb katonai erények mellett a sztoikus harcos erényeinek is komoly jelentősége van.

Természetesen lehetnek átfedések a katonai típusokra jellemző erények között. Például bátorságról beszélhetünk a szervezett hadsereg katonájának esetében is, vagy a karizma megjelenik a harcosoknál is, azonban a jelzett erények mégis főként vagy eredeti formájukban az említett katonatípusokat jellemzik. A tárgyalt katonai erényekről általában véve is az mondható, hogy bár egy-egy erény vagy egy-egy erény egy-egy típusa egy-egy történelmi korszak jellemző katonai erénye, azonban ez nem jelenti a kizárólagosságát, hanem csupán azt, hogy akkor az volt a jellemző erény(típus). Ennek megfelelően, amikor az egyes erények tárgyalásánál eljutok az utolsó, emberi értékeket tükröző erénytípus tárgyalásához, amelyet főként a 20–21. századhoz lehet kapcsolni, akkor ez nem jelenti azt, hogy a többi erénytípusnak ne lenne jelentősége a 20–21. században, hanem csak azt, hogy egy új erénytípus kap ebben az időszakban kiemelkedő szerepet.

A vizsgálat célja és módszerei

A könyv fő célja annak megmutatása, hogy a katonai erények kortárs fejlődése abba az irányba tart, hogy a modern katonáknak a harcos, a professzionális és a nemzeti-közösségi értékeket megvalósító erényei mellett az emberi egyén értékeit megvalósító morális erényekkel is rendelkezniük kell. A fejlődési irány szemléltetésének érdekében a III. fejezettől kezdődően bemutatom a különböző katonatípusok alapvető erényeit és azok különböző típusait. A II. fejezet bevezető jellegű fejezet, amelynek célja az erények általában vett természetének bemutatása és az ókortól kezdődően a mai napig megtalálható katonaierény-listák rövid elemzése. A könyv végén, a X. fejezetben összegzem a korábbi fejezetek eredményeit, majd felvázolva a fegyveres konfliktusok fejlődésének egy, a korábbi fejezetek során implicite alkalmazott szakaszolását, ebbe a keretbe helyezem bele az elért eredményeket. Az erények bemutatását elméleti, filozófia és etikai elemzésre építem, és ahol csak lehetséges, hadtörténelmi példákkal szemléltem.

Az erények és a katonaierény-listák

Az erények

Az erények – az erényetika egyik legfontosabb képviselője, Arisztotelész (Kr. e. 384 – Kr. e. 322) szerint – az emberi személyiség/karakter lehetséges jegyei,[1] amelyek által az emberek hajlamosak[2] erkölcsi szempontból ideális[3] módon viselkedve valamilyen erkölcsi szempontból fontos célt[4] elérni, és amelyeknek az elsajátíttatása a közösség feladata[5]. Vegyük sorra ennek az igen összetett meghatározásnak az egyes összetevőit!

Az erények személyiségjegyek/karakterjegyek

A „személyiség” és a „karakter” kifejezés kétféle értelemben is használatos, attól függően, hogy milyen eredetet tulajdonítunk a mögöttes fogalomnak. Egyrészt a karakter az ógörög charaktêr-ből származik, és alapvetően a személyiségnek azokra a jellemzőire utal, amelyek másoktól megkülönböztethetővé, egyénivé teszik a személyiséget. Valakit másoktól megkülönböztető és egyénivé tevő jellemzők a személyiségjegyek. Ebben az értelemben mondjuk, hogy valaki „igazi személyiség”.

A „karakterjegyek” és a „személyiségjegyek” elnevezés másik eredete az êthos kifejezésből származik, abban az értelemben, ahogyan azt Arisztotelész használta a Nikomakhoszi etikában.[6] Arisztotelész megkülönböztette a lélek három fontos aspektusát, amelyből kettő valamilyen szempontból kapcsolódik az értelemhez. Az egyik aspektus az értelemmel rendelkező aspektus, a másik az értelemmel nem rendelkező aspektus, amely azonban számol az értelmes aspektussal, mert hallgat az értelmes aspektusra és engedelmeskedik neki. Arisztotelész szerint a lélek kétféle értelmes aspektusára az erények kétféle csoportja jellemző, az önmagában véve is értelmes aspektusra az észbeli erények (például bölcsesség, éleslátás, okosság), az értelem szavára hallgató aspektusra pedig az erkölcsi erények (például nemes lelkű adakozás, mértékletesség).[7] Az utóbbi erénytípusban az „erkölcsi” kifejezés ógörög megfelelője az êthikos, amelynek a főnévi formája az êthos, amely karaktert jelent abban az összetett értelemben, hogy másoktól különböző és egyéni jellemzőkkel rendelkezővé, plusz egyben olyan jellemzőkkel rendelkezővé, amelyek a birtokosukat erkölcsi értelemben becsülendővé, hiányuk pedig kárhoztathatóvá teszik. Ezek az egyéniesítő és erkölcsileg becsülendővé vagy kárhoztathatóvá tevő jellemzők a személyiségjegyek. A továbbiakban kizárólag ezzel a második jelentéssel foglalkozom.

Az erények tehát a személyiség jegyei. A személyiségjegyek kétfélék lehetnek, becsülendőek vagy kárhoztathatóak, mégpedig annak függvényében, hogy jobbá vagy rosszabbá teszik-e a személyiséget. Az erények azok a személyiségjegyek, amelyek jobbá teszik a személyiséget. A személyiséget rosszabbá tevő személyiségjegyek a negatív személyiségjegyek, vagy másként fogalmazva azok, amelyek vétkeket eredményeznek.

Az erények hajlamok

A személyiségjegyek és így az erények olyan jellemzők, amelyek hajlamosítanak valamire. Az erények ezért hajlamok. Valamilyen hajlammal rendelkezni azt jelenti, hogy a hajlammal rendelkező személy vagy tárgy bizonyos feltételek mellett valamiképpen viselkedik, és csak ezen feltételek mellett viselkedik a kérdéses módon. Például az üveg hajlamos eltörni, mivel ha az üveg kemény felületnek ütődik, akkor eltörik, de egyéb esetben ép marad. Az emberi hajlamok egy része nagyon hasonlóan működik a tárgyi hajlamokhoz. Az emberi reflexek és szokások például szintén bizonyos feltételek mellett befolyásolják az emberi viselkedést. Például dohányosnak lenni annyit tesz, hogy az illető bizonyos feltételek (például idegesség, alkohol) mellett rágyújt.

Az erények azonban, bár emberi hajlamok, jelentősen összetettebb viselkedést határoznak meg, mint a tárgyak „hajlamai”, az emberi reflexek vagy a szokások. Ennek az az egyik oka, hogy az emberi reflexek és a szokások egyféle automatizmust foglalnak magukban, amelyek esetében a korábbi viselkedésnek nincs hatása a későbbire nézve. Az erények esetében ugyanakkor a korábbi viselkedések befolyásolják a későbbieket, mivel a korábbi, többé vagy kevésbé erényes viselkedést lehet kritizálni, és így tanulni lehet belőle. A szokás és az erény közötti különbséget jól érzékelteti a mindennapi járás és a hegymászó hegymászás közbeni járása közötti különbség. Amíg a mindennapi járás a korai gyerekkortól kezdve automatizmusként működik, addig a hegymászó járása önmagára nézve reflektív, hiszen egy-egy elrontott lépést követően a hegymászó képes módosítani járását.

Továbbá amíg a tárgyak, a reflexek és a szokások esetében viszonylag egyszerű azonosítani azt vagy azokat a feltételeket, amelyek mellett a tárgy vagy az ember meghatározott módon viselkedik, addig az erények esetében jelentősen nehezebb azonosítani azokat a feltételeket, amelyek kiválthatják a kérdéses erény működését. Például bátran viselkedni számos, nehezen felsorolható esetben képes a bátor ember, így harcban, segítségnyújtásban, valamilyen álláspontért való kiállásban stb. Hangsúlyozva a tárgyi hajlomok, a reflexek és a szokások, illetve az erények közötti különbséget, a tárgyi hajlamokat, a reflexeket és a szokásokat „egyvágányú” hajlamoknak nevezzük, az erényeket pedig „többvágányú” hajlamoknak.[8]

Ahogyan az erényes viselkedést kiváltó feltételek („bemenetek”) többfélék, úgy az erény „kimenete” is többféle lehet, az nem korlátozódik csupán a viselkedés fiziológiai oldalára, azaz a testi mozgásra. Az erényes viselkedés része a testi mozgás; bizonyos érzésekkel/érzelmekkel való rendelkezés, amely érzelmek segítenek azonosítani azokat a helyzeteket, ahol helye van az erényes viselkedésnek; bizonyos indokokkal való rendelkezés, amely indokok igazolják a viselkedést; illetve bizonyos motivációval való rendelkezés. Így például az őszinte ember nem pusztán az igazat mondja, hanem felismeri azokat a helyzeteket, amikor jelentősége van az igazmondásnak, a megfelelő indokokkal mond igazat és motivált is az igazmondásra.[9]

Az erények ideális hajlamok

Az emberi viselkedéssel szemben elvárások fogalmazhatók meg, azaz megfogalmazható, hogy mi az elvárt cselekvés. Az elvárások némelyike deontológiai elvárás, például szabály, kötelesség vagy parancs, amelyek esetén a viselkedés szabálynak, kötelességnek vagy parancsnak való megfelelése fontos. A deontológiai elvárások általánosak abban az értelemben, hogy függetlenek a viselkedés kontextusától és következményeitől, azaz elvileg bármilyen kontextus és következmény esetében is elvárások maradnak (azaz egy bizonyos értelemben mindig és mindenki számára elvárások). Más – hasznossági vagy konzekvencialista – elvárások esetén sokkal inkább a viselkedés következményei a fontosak, mert azt célozzák, hogy valaki a helyzetben potenciálisan benne rejlő, lehető legjobb következményeket mozdítsa elő. A konzekvencialista elvárások ezért a fenti értelemben nem általánosak, mert elvárás voltuk függ attól, hogy az elvárt viselkedés milyen következményhez vezet. Végül, az erényszerű elvárások esetén, a fenti elvárástípusokkal szemben, a viselkedő személynek a viselkedés egyedi helyzetével fennálló viszonya a fontos, és ebben az értelemben az elvárt cselekvés független az elvárt viselkedés következményeitől és az általánosságtól. Egy erénnyel való rendelkezés ezért nem pusztán annak számbavétele, hogy valaki bizonyos feltételek mellett ténylegesen miként viselkedik, hanem egyféle elvárás vele szemben, hogy adott feltételek mellett miként kell viselkednie. Az erények ezért ideális hajlamok.

Az erénnyel rendelkező személy számára az erény az ő kiválósága, ami miatt az erény a pozitív értékkel rendelkező személyiségjegye, amely jobbá teszi a személyiségét. A kiválóságok a cselekvésben és az érzelmekben egyféle jó középutat képviselnek két rossz szélsőség, a túlzás és a hiányosság között.[10] Például Arisztotelész szerint a bátorság erénye a félelem és a biztonság érzésének a tekintetében középen helyezkedik el a gyávaság és a vakmerőség között. A gyávaság ugyanis a félelmet viszi túlzásba, a biztonság érzésében pedig alul marad (így a félelem tekintetében túlzás, a biztonság érzése tekintetében hiányosság); a vakmerőség pedig a biztonság érzését viszi túlzásba és a félelem tekintetében alul marad (így a biztonság érzésének tekintetében túlzás és a félelem tekintetében hiányosság).[11]

Az erények nem annyiban képviselnek középutat, hogy mindig valamilyen enyhe (moderált) érzelemmel és a hozzá kapcsolódó visszafogott cselekvéssel járnak együtt. Sokkal inkább abban, hogy az erényes cselekvések végrehajtása a megfelelő helyzetben, a megfelelő személyeket érintően, a megfelelő indokkal, a megfelelő érzelmi motivációval és a megfelelő módon történik. A moderáltság és a középút, bár mindkettő az értelem gyakorlati használatának a következménye, fontos tekintetben különböznek egymástól. Amíg a középút azt határozza meg, hogy az erények a hiányosságok és a túlzások között középen – megfelelő helyen – helyezkednek el, addig a moderáltság pontosabban rögzíti, hogy mit is jelent „középen” elhelyezkedni. Például, ha valaki ritkán iszik alkoholt, de ezekben az esetekben néha (indokolt esetben) megengedi magának az egész estés alkoholfogyasztást, akkor ő a középutat képviseli. Ha azonban egy másik személy a ritka alkoholfogyasztás elfogadása mellett még az elfogyasztott alkohol mennyiségét is korlátozza, mondjuk egy pohár borra, akkor ő egyaránt képviselője a középútnak és a moderáltságnak is.[12]

Az erényekkel valamilyen erkölcsi szempontból fontos cél érhető el

Az a cél, amely Arisztotelész és néhány mai követője szerint elérhető az erényes élettel, a minden ember vagy az emberek mint biológiai élőlények számára való jó élet, az eudaimonia,[13] illetve az erényes emberek alkotta közösség számára való jó.[14]

Alasdair MacIntyre (1929–) szerint az erényekkel elérhető cél a belső jó, ami a jó életnek az együttműködésen alapuló tevékenységgel (vagy röviden gyakorlattal) megvalósítható változata. A belső jó az a gyakorlattal megvalósítható jó, amely csak és kizárólag a gyakorlattal érhető el, amely azonosításához szükséges a gyakorlat részének lenni (azaz a gyakorlathoz szükséges erényekkel rendelkezni valamilyen szinten), és amely a gyakorlatban részt vevő egész közösség tulajdona, függetlenül a közösség nagyságától. A belső jó mellett a gyakorlattal elérhetők külső javak is. A külső javak azonban nem csupán a kérdéses gyakorlattal érhetők el, hanem másként is, elérésük esetén pedig kizárólag a megszerző tulajdonát fogják képezni, és ezért elfogyhatnak, azaz a közösség többi tagja hiányt szenvedhet belőlük. Például a labda pattogtatása nem gyakorlat, de a futballozás vagy a kézilabdázás igen. A sportolással megvalósítható belső jó csak a sportolással valósítható meg, mint például a csapatsportokra jellemző összjáték. A sportolással azonban elérhetők külső javak is, ilyenek a sportolással esetlegesen együtt járó hatalom, hírnév vagy pénz. Ezek azonban más módon is megszerezhetők.[15]

Más szerzők ennél szűkebben értelmezik az erények szempontjából fontos jó életet és gyakorlatokat. Úgy vélik, hogy az erényekkel elérhető cél ugyan kapcsolódhat a gyakorlathoz, azonban nem minden gyakorlathoz, hanem csupán a társadalom és az állam számára fontos hivatásokhoz.[16] Az erényekkel az olyan hivatások célja valósítható meg, mint például az orvoslás, a jogászkodás, a tanítás és az Isten-szolgálat, amelyek társadalmi szerepet látnak el. Ezekben a hivatásokban az a közös, hogy a hivatást teljesítők olyan embereket szolgálnak, akik hiányt szenvednek valami olyanban, ami szükséges a jó életükhöz, és ezért kiszolgáltatottak és sebezhetőek, illetve rá vannak kényszerülve arra, hogy megbízzanak a hivatást gyakorlókban, hogy azok képesek az állapotukon javítani. A jó életben beálló hiány az orvoslás esetében az egészséget, a jogászkodás esetében az igazságot, a tanítás esetében a tudást és az Isten-szolgálat esetében az Istennel való egységet érinti.[17] Úgy vélem, hogy a fenti hivatáslistához hozzávehetjük a fegyveres közszolgálati hivatásokat, így többek között a katonáskodást is mint azt a hivatást, amelynek a feladata, hogy biztosítsa vagy helyreállítsa a békét. A katonáskodás esetében a jó életben beálló hiány ezért a békét érinti.[18]

Az erények által valamilyen erkölcsi szempontból fontos cél (egészség, igazság, tudás, Istennel való egység, béke) érhető el. Az erények azonban mégsem csak mint eszközök fontosak és értékesek (hasznosak), hanem önmagukban is. Ennek az az oka, hogy az erények belső (internális) eszközviszonyban állnak azzal a céllal, amelyet általuk el lehet érni. Ez azt jelenti, az erények és az általuk elérhető cél nem két teljesen különböző dolog. Az erényes viselkedéssel már megvalósul az a cél, amely az erények által elérhető, azaz az erényes élet az erények céljának az alkotóeleme. Például az őszinte viselkedés önmagában hordja a jutalmát, az önbecsülést és a mások általi megbecsülést, és nem csupán arról van szó, hogy hasznos lenne egy másik dolog eléréséhez (például, hogy kifizetődne).[19]

A hivatások esetében első pillanatra kérdésesnek látszik, hogy az erények és az erények által megvalósított cél, a hivatás célja közötti viszony belső (internális) eszközviszony lenne. Ez a viszony sokkal inkább tűnhet külső eszközviszonynak, azaz sokkal inkább tűnhet úgy, hogy a hivatáshoz szükséges erények művelése ugyan hasznos a hivatás céljának megvalósításához, azonban az erények gyakorlása nem alkotja a hivatás céljának megvalósulását. A katonai hivatás esetében például a bátorság erényének gyakorlása idéz(het)i elő a béke állapotát, ezért bátornak akkor kell lenni, amikor a béke állapota nem áll fenn; amikor azonban a béke állapota fennáll, akkor a bátorságnak nincs túl sok tere. Így a bátorságnak és gyakorlásának célja, a béke között egyféle hasadás keletkezik.

Úgy vélem, hogy a bátorság és a bátorság célja között nem létezik ez a feltételezett hasadás. A bátorság ugyan a legszembeszökőbb formában akkor gyakorolható, amikor nincs béke, azaz háborúban, ez azonban nem jelenti azt, hogy a bátorság ne járhatna együtt a békével, vagy hogy a békében ne lehetne vagy ne kellene bátornak lenni. Egyrészt a bátorság háborúban való gyakorlásának az eredménye az, hogy béke lesz, ahogyan az orvosok erényeik gyakorlásával növelik a társadalom egészségességét. A bátorság nem szűnik meg (nem szűnhet meg) azzal, hogy a felek békét kötnek, mivel ebben az esetben a vesztes fél újra háborút indítana. A békét nem csupán kiharcolni kell a bátorság segítségével, hanem fenntartani is. Másrészt a bátorságnak a békében is komoly jelentősége van. Egy állam háborúra való felkészülése ugyanis nem csupán a fegyverzet fejlesztését jelenti, hanem egyben a katonák megfelelő személyiségének a kialakítását is. A háborúra való teljes, a katonák személyiségének a fejlesztését is magában foglaló felkészülés pedig önmagában is megteremtheti a békét, mivel elrettenti a lehetséges ellenségeket a háborús konfliktus vállalásától. Ezzel pedig a katonai bátorság és célja, a béke abban az értelemben fog összefüggeni egymással, ahogyan az őszinteség és az őszinteség célja, az önbecsülés és a mások által való megbecsülés, vagy a csapatjátékok és csapatjátékok célja az összjáték.

Az erények elsajátíttatása a közösség feladata

Az erényeket kisebb-nagyobb közösségben[20] lehet elsajátítani tanuláson és gyakorláson keresztül. A kisebb közösségek közé a családi vagy baráti közösségek tartoznak, a nagyobb közösségek közé pedig például a hivatásközösségek. Mivel az erények az erkölcsi szempontból jó életet valósítják meg, ezért a közösségnek és/vagy a közösség vezetésének az a feladata, hogy ösztönözze az erények elsajátítását.

A modern hivatások és a hozzájuk kapcsolódó erények a közösség céljainak, a közérdeknek vagy a közjónak a szolgálatából nőttek ki.[21] Bizonyos hivatások esetében a hivatás céljának a megvalósítását az állam monopolizálta, más hivatások esetében nem. Például, a törvények fegyveres védelmének és a béke fegyveres biztosításának vagy helyreállításának[22] ellátását az állam monopolizálta, ám az egészségmegőrzést vagy a pénzügyi szolgáltatásokat nem. A monopolizált hivatások esetében a hivatásközösség és az állam az, amelynek ösztönöznie kell a hivatás tagjait azoknak az erényeknek az elsajátítására, amelyek lényegesek a hivatás céljának megvalósításához. A katonai hivatásra mint a béke fegyveres biztosításának és helyreállításának a hivatására jellemző erények elsajátíttatása így szintén a katonai hivatásközösség – a hadsereg és az állam feladata.

Katonaierény-listák és katonai erények

A katonai erényekkel foglalkozó szerzők az ókortól a középkoron át a jelenkorig számos erényt jelöltek meg katonai erényként. Például Szun-ce (Kr. e. 544 – Kr. e. 496) szerint a katonai erények a bölcsesség, a szavahihetőség, az emberség, a bátorság és a szigorúság;[23] Geoffroi de Charny (1300k–1356) szerint a bátorság és a becsület;[24] Jeney Lajos Mihály (1723–797) szerint a fortély, jó emlékezet, a képzelőerő, a gyors szemmérték és felfogás, az éles elme, a rettenthetetlen szív, az önbizalom, a fáradhatatlanság és a tekintély;[25] Carl von Clausewitz (1780–1831) szerint az ítélőképesség és a határozottság;[26] id. Helmuth von Moltke (1800–1891) szerint a fegyelem, a rendszeretet, a pontosság, a tisztaság, az engedelmesség és a hűség;[27] Habrovszky Sándor (19–20. sz.) honvéd főhadnagy szerint az istenfélés, az engedelmesség, a bizalom, a becsület- és a kötelességérzet, a közszellem, a bátorság, a kitartás, a hazaszeretet és a hűség;[28] Samuel P. Huntington (1927–2008) szerint a hűség és az engedelmesség;[29] Mark Moyar (1971–) szerint a kezdeményezőkészség, a rugalmasság, a kreativitás, az ítélőképesség, az empátia, a karizma, a szociábilitás, az odaadás, az integritás és az összeszedettség;[30] Peter Olsthoorn (1960–) szerint a becsület, a bátorság, a hűség, a szigorúság (integritás) és a tisztelet;[31] és végül Daniel H. Levine (1942–) szerint pedig a tisztelet, a figyelmesség, az önmérséklet és a kreativitás.[32] Az 1. táblázat együtt mutatja, hogy az egyes szerzők mely személyiségjegyeket tekintenek katonai erényeknek.

1. táblázat: Katonai erények az egyes szerzők szerint

Szerzők

Erények

Szun-ce (Kr. e. 6. század)

bölcsesség, szavahihetőség, emberség, bátorság, szigorúság

Geoffroi de Charny (14. század)

bátorság, becsület

Jeney Lajos Mihály (18. század)

fortély, jó emlékezet, képzelőerő, gyors szemmérték és felfogás, éles elme, rettenthetetlen szív, önbizalom, fáradhatatlanság, tekintély

Clausewitz (19. század)

ítélőképesség, határozottság

id. Moltke (19. század)

fegyelem, rendszeretet, pontosság, tisztaság, engedelmesség, hűség

Habrovszky Sándor (19. század)

istenfélelem, engedelmesség és bizalom, becsület- és kötelességérzet, közszellem, bátorság, kitartás, hazaszeretet és hűség

Huntington (20. század)

hűség, engedelmesség

Mark Moyar (21. század)

kezdeményezőkészség, rugalmasság, kreativitás, ítélőképesség, empátia, karizma, szociabilitás, odaadás, integritás, összeszedettség

Peter Olsthoorn (21. század)

becsület, bátorság, hűség, integritás, tisztelet

Daniel H. Levine (21. század)

tisztelet, figyelmesség, önmérséklet, kreativitás

Forrás: A szerző szerkesztése

A felsorolt katonai erények többféleképpen is osztályozhatók. Egy részük inkább a helyes megismerést segíti elő, ezért észbeli erénynek hívhatjuk (például ítélőképesség), a másik részük azonban a helyes cselekvést segíti elő, ezek az erkölcsi erények. Az erkölcsi erények között vannak olyan erények, amelyek jellemzően az indirekt hadviselést segítik elő (fortély), mások azonban a direkt hadviselést (bátorság); vannak olyan erények, amelyek elvárhatók minden katonától, rendfokozattól és beosztástól függetlenül (bátorság, becsület, hűség); ám vannak olyan erények is, amelyek a katonai vezetőkkel szemben támasztott elvárásokat tükrözik, ezek a katonai vezetői erények (integritás, karizma), vagy éppen amelyek a beosztott katonákat jellemzik (fegyelem, engedelmesség). Ezeket az erénycsoportokat, azaz az indirekt harcoló erényeit, majd a minden katonától elvárható, úgynevezett harcos erényeket, végül pedig a katonai vezetői erényt és a katonai beosztotti erényt alább, a könyv egyes fejezeteiben tárgyalom részletesen.

Az indirekt hadviselő erényei

A katonai etikai vizsgálódások nagyobb része hagyományosan a direkt hadviseléssel vívott háborúk indítására, viselésére, lezárására, illetve az ilyen háborúban harcoló katonák erkölcsi szempontból fontos jellegzetességeire – erényeire – irányul. Ugyanakkor, ha visszatekintünk a hadtörténelemben, akkor azt látjuk, hogy a fegyveres konfliktusok egy jelentős részében az egymással szemben álló felek valamelyike vagy mindegyike alkalmazott indirekt hadviselési eljárásokat, esetleg kizárólag indirekt módon folytatta a háborút. Sőt! Talán az az állítás is alátámasztható, hogy az emberi civilizáció hajnalán a fegyveres konfliktusok eleinte indirekt módon zajlottak. Ennek okán önmagában is fontos az indirekt hadviselő erényeinek bemutatása.

Bevezetés

Az indirekt hadviselés egyik kortárs magyar szakértője – Forgács Balázs – szerint:

„a modern hadelmélet két fő fajtáját különbözteti meg a háborúknak: az egyik a megsemmisítést tűzi ki stratégiai célul, míg a másik célja az ellenség kifárasztása. Másként fogalmazva, jól elkülöníthető egymástól a megsemmisítés és a korlátozott cél, amelyet ma direkt és indirekt hadviselésnek nevezünk.”[33]

Forgács az indirekt hadviselés elméleti megjelenését a 16. század elejére, Niccolò Machiavelli (1468–1527) és Morus Tamás (1478–1535) munkásságára teszi.[34]

Az indirekt hadviselés talán legnevesebb 20. századi képviselője B. H. Liddell Hart (1895–1970), aki Stratégia című munkájában az ókori Hellasznak a Perzsa Birodalom ellen vívott háborúitól (Kr. e. 492–478) kezdve korának gerillaháborúiig igyekszik gyakorlati példák segítségével igazolni, hogy az általa közvetett megközelítésnek nevezett indirekt hadviselési stratégia a legtöbb esetben szükséges volt a katonai siker eléréséhez.

„Kutatásaim során egyre határozottabbá vált az a benyomásom, hogy egész történelmünkben a háború – ritka kivétellel – csak akkor érhetett el érdemi eredményeket, ha a megközelítés közvetett volt, ami biztosította, hogy az eljárás készületlenül érje az ellenfelet. […]

Ha a természetesen várható irányban támadunk, ez megszilárdítja az ellenfél egyensúlyát, és így növeli ellenállásának erejét. A háborúban, akárcsak a birkózásban, aki úgy akarja padlóra vinni ellenfelét, hogy nem vet gáncsot, és nem igyekszik kibillenteni az egyensúlyából, az csak magát meríti ki, méghozzá az ellenfélre kényszerített erőfeszítésnél jóval nagyobb arányban. Ilyen típusú módszer alkalmazása mellett a siker csak a valamilyen területen elért roppant nagy erőfölény esetén lehetséges, s az eredmény még ilyenkor is hajlamos elveszíteni a döntő jellegét. A legtöbb hadjáratban az ellenség pszichológiai és fizikai egyensúlyának megingatása bizonyult a győzelem létfontosságú előfeltételének”.[35]

Az indirekt hadviselés feltűnésének időpontját azonban harti pozícionálással szemben még tovább is hátra tolhatjuk az időben. Perjés Géza (1917–2003) az, általa „a barbár népek taktikájaként” vagy „ösztönös és spontán” hadviselésnek nevezett, indirekt hadviselést a társadalom és a háború viszonyának fejlődéstörténetében helyzete el. A társadalom és a háború viszonya fejlődéstörténetének három állomását különböztette meg: a barbárság korszakát, a civilizáció korszakát, illetve a kettő hadtudományi szempontból vett vegyítését. Perjés a következőképpen jellemezte a három fokozatot:

„a) A barbárság színvonalán a társadalom és a háború kapcsolata teljesen közvetlen. A hadsereg egyenlő a felfegyverzett néppel, […] a taktika és a stratégia pedig közvetlenül a termelőmódból következik (a vadászat és a nomadizáló állattenyésztés szinte a háború előiskolája). A barbárság fokán a háborúval kapcsolatban álló minden ténykedés spontán adódik a társadalmi és gazdasági viszonyokból.

b) A civilizáció fokán a háború elszakad a termelési és társadalmi viszonyoktól, a háború kevesek hivatásává és kötelességévé válik és a békeállapot és a háború közé, mint külön aktus, beiktatódik a mozgósítás. A háborúnak a barbárság állapotában tapasztalható ösztönössége és spontaneitása teljesen megszűnik, helyet adva a racionalitásnak, a tudatosnak, a művinek.

c) A civilizáció fokán álló társadalmaknál is adódhatnak olyan helyzetek, amikor a háború visszatér ősi formáihoz, elszakad az adott hatalmi struktúrától és gyökereit a társadalom mélyebb rétegeibe ereszti alá. Ez a helyzet a parasztháborúkban, a forradalmakban, a partizán harcokban és a határvédelemben. Ilyenkor a hadszervezés, a hadseregellátás, a felfegyverzés és maga a harcmód is spontán adódik.”[36]

Perjés periodizálását kiegészíthetjük azzal, hogy a civilizáció korszakában a korábbi „ösztönös és spontán” hadviselés nem kizárólag a Perjés által említett módozatokban jelent meg, hanem a 17. századtól a reguláris, de nem határvédő feladattal ellátott, hadseregek egymás elleni harcában is.[37]

A Forgács, Hart és Perjés által adott meghatározások alapján az indirekt hadviselésnek számos típusát különböztethetjük meg. Éppúgy idetartoznak a primitív népek háborúi, mint a kortárs felkelő jellegű (gerilla, aszimmetrikus, nem-clausewitzi, negyedik generációs, új stb.) háborúk. A következő fejezetben arra koncentrálok, hogy ezen sokszínűségnek a különböző pontjain egyaránt kimutassam az indirekt hadviselésnek azokat a jellegzetességeit, amelyek komoly erkölcsi jelentőséggel rendelkeznek.

Az indirekt hadviselés erkölcsi jelentőséggel rendelkező
jellemzői a primitív háborútól napjaink felkelő háborújáig

Az egyetemes indirekt hadviselés erkölcsi jelentőséggel rendelkező
jellemzői a primitív hadviselésben, az ókorban és a középkorban

A primitív hadviselés olyan civilizáció előtti vagy állam nélküli közösségben élő népek erőszakos interakciója, mint amilyeneknek az európai felfedezők és antropológusok voltak szemtanúi Amerikában vagy később Indonéziában. A primitív népek interakcióinak természetét illetően alapvetően két uralkodó elképzelés alakult ki a 16. századtól kezdve.[38] A Thomas Hobbes (1588–1679) nevéhez kapcsolódó elképzelés szerint a primitív népek alapvetően agresszív természetűek, akik egymással folyamatosan háborús állapotban élnek. Ezzel szemben a Jean-Jacques Rousseau (1712–1778) nevéhez kapcsolódó elképzelés szerint a primitív népek alapvetően békés természetűek, és csak kivételes esetekben, például az ételért való vetélkedésben viselnek háborút egymással. Mások az elképzelések ezen két végpontja között kevésbé szélsőséges álláspontokat is megfogalmaztak.

A többek között a Quincy Wright (1890–1970) és Harry Turney-High (1899–1982) által képviselt neorousseau-iánus álláspont szerint a primitív népek ugyan nemcsak kivételes esetekben viseltek háborút, hanem más esetekben is, a primitív háború, jellegét tekintve, radikálisan különbözött a modern háborútól. Wright és Turney-High a főbb különbségeket a háborúzás céljában és motivációjában, illetve a hadviselés folyamataiban és a hadviselést támogató folyamatokban azonosították: amíg a modern háború politikai és gazdasági célokért folyik, addig a primitív háború elsősorban személyes, pszichológiai és társadalmi célokért folyt; amíg a modern háborúban jelentős szerep jut az általános mozgósításnak, a logisztikának, az elhúzódó hadműveleteknek, a szervezett kiképzésnek, a fegyelmezettségnek, a parancsnoki rendszernek, a háború hatékony stratégiai és taktikai elveinek, addig a primitív háborúban általában véve nem.

Egy másik, számunka sokkal fontosabb, köztes álláspont Lawrence H. Keeley álláspontja, aki Wrighttal és Turney-High-val szemben egyféle neohobbesiánus elméletet képvisel. Keeley szerint a primitív népek közötti háborúk igen elterjedtek voltak, és jellegük ugyan nem tért el radikálisan a modern háborúk jellegétől,a primitív háborúkban bizonyos súlypontok máshová estek.[39] Keeley szerint a primitív népek harcosai könnyű fegyverekkel felszerelt, gyengén fegyelmezett harcosok voltak,[40] csatáik meghatározó eszköze pedig többek között a meglepetésszerű támadás (a rajtaütés), a lesből való meglepetésszerű támadás és némely esetben a meglepetésszerű támadás során az ellenséges közösség tagjainak lemészárlása volt azok harckészségére való tekintett nélkül (indiszkriminatíven).[41] A rajtaütés az ellenség tartalékainak elrablására vagy elpusztítására irányult, a lesből való támadás az ellenség megölésére, a mészárlással pedig komoly bizonytalanságot és félelmet igyekeztek ébreszteni az aktuális és a potenciális ellenség harcosaiban.[42] A rajtaütés, a lesből való támadás és az indiszkriminatív mészárlás igen hatékony és viszonylag kicsi kockázattal járó taktika volt,[43] hiszen általuk alapvetően az ellenség felkészületlenségére, meglepésére és nem harcoló tagjai megtámadására alapozva lehetett eredményt elérni.

A primitív népek háborúihoz hasonlóan, az ókori (Kr. e. 6. század) kínai és az egyetemes, hadtudomány egyik meghatározó alakja, Szun-ce A háború művészete című művében kimondottan híve a kockázat kerülésének:

„Ezért a legjobb a hadsereg (az ellenség) terveire mért csapás; ezt követi, amelyik az (ellenség) szövetségeit szakítja szét; ezt követi az, amelyik magát az (ellenséges) sereget támadja meg; s a legkevésbé jó, amelyik az (ellenség) városfalainak ostromába kezd. […] Ezért az, aki igazán jártas a hadsereg alkalmazásában, úgy hódítja meg az (ellenséges) sereget, hogy csatát sem vív vele; úgy foglalja el az idegen városokat, hogy meg sem ostromolja azokat; úgy semmisíti meg az idegen államokat, hogy (a háborút) nem engedi sokáig elhúzódni.”[44]

Összefoglalva: „A háborúnak ki kell térnie az elől, ami erős, és le kell csapnia arra, ami gyenge”.[45]

Szun-ce szerint továbbá, a primitív népekhez hasonlóan, komoly jelentősége van a meglepetésnek, amelyhez a ravaszság erényét kapcsolta:

„Azokon a pontokon kell feltűnni, amelyeket az ellenség bármi áron meg akar védeni, s e helyekről gyorsan át kell vonulni azokra, ahol aligha számítanak a felbukkanásunkra. […]

Az a hadvezér vezethet sikeres támadást, akinek ellenfele nem tudja, mit is kellene megvédenie. Az a hadvezér irányíthat sikeres védekezést, akinek ellenfele nem tudja, mit is kellene megtámadni.

Ó, ravaszság és titoktartás isteni művészete! E kettő alkalmazásával tanulható meg a láthatatlanná válás, a halhatatlanná válás; e kettő segítségével veheti kézbe a hadvezér ellenfele sorsának irányítását.”[46]

Összefoglalva: „Ha háborút vívsz, és színlelsz, alakoskodsz: a sikert learathatod.

Azé lesz a diadal, aki elsajátította a ravaszság mesterségét. Ez a manőverezés művészetének leglényege.”[47]

Az új elem, a ravaszság, kiválóan egészíti ki a primitív népek háborúja kapcsán tárgyalt háborús jellegzetességeket, a meglepetést és a kockázatkerülést. A kockázatkerülés ugyanis azt kívánja, hogy az ellenséget a lehető legkevésbé felkészült állapotában érje a támadás, ezért a kockázatkerülés céljával indokolt az ellenség meglepése. A meglepetés előkészítése, például az ellenség gyenge pontjainak a feltérképezése vagy egy csapda felállítása azonban sok esetben komoly intellektuális feladat, így külön képességet igényel. Ez a képesség a ravaszság.

Az európai késő ókor jelentős hadtudományi írása a Maurikiosz bizánci császárnak (539–602) tulajdonított Sztratégikon[48]. A mű szerzője külön fejezetet szentel a meglepetésre épülő támadásnak, a lesből való meglepetésszerű támadásnak és azon népek jellemzőinek, amelyek hajlamosak az indirekt harcmodorral harcolni. A jellemzők között ott találjuk az ellenség teljes megsemmisítésére való hajlandóságot is. A Sztratégikon szerint a meglepetésre épülő harcmodor alapelve, hogy „igyekezzünk anélkül megtámadni az ellenséget, hogy mi magunk veszteséget szenvednénk!”[49], ami a kockázatkerülés, fentebb már tárgyalt, elvének feleltethető meg.

A Sztratégikon általában a meglepetésszerű és konkrétan a lesből való támadásnak sok típusát ismeri,[50] azonban némelyeket külön kiemelve tárgyal. Az egyik ilyen harceljárás a szkíta lesvetés.[51] A szkíta lesvetést egy kisebb kontingens lovassal hajtják végre. A lovasok rohamra indulnak az ellenség zárt arcvonala ellen, majd miután összecsaptak velük, megfordulnak és elkezdenek visszafelé vágtatni. Ezt látva az ellenség sok esetben üldözésre indul, így felbomlik zárt arcvonala. A visszafelé vágtató szkíták azon a ponton túl fordulnak ismét az őket üldöző ellenség felé, ahol a szkíta sereg egy további része van elrejtőzve. Miután ugyanis az üldöző ellenség túlhaladt a rejtekhelyen, a lesben állók kirontanak a rejtekhelyről és hátba támadják az üldöző ellenséget. Az üldöző ellenség így egy csapásra két tűz között találja magát.

A Sztratégikon a „szkíta” kifejezést nem egyetlen népre alkalmazza, hanem több népet jelöl vele.[52] A szkíták közé tartoznak az avarok, a türkök és minden olyan nép, amelynek az életstílusa hasonlít a hunok életstílusára. A szkíták közös jellemzője a Sztratégikon szerint az, hogy: