AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

A damokosok

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-68-6

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

A damokosok

Tartalom

A damokosok

A csernátoni ezermester

A Csetátye Drakuluj

A mikóújvári ágyúk

Benn az ellenség a várban

Buzdurgán

Kalme

Hogy hozzák táncba a törököt?

Munduka Ravasel

A csodatevő kígyókő

A négyezer özvegyasszony ostroma

A szerelem bosszúja

Az egérfogó

A dráku popi

Van Isten a föld alatt is!

Asszonyok versenye

A Damokos-vágás

A csernátoni ezermester

Lám megmondta jó előre Küprili nagyvezér Rákóczi György nagyfejedelemnek: „Ne menj te Lengyelországba, királyságot keresni; mert bizony úgy jársz, mint a teve: – aki odament Allah elé, azt követelve, hogy adjon neki szarvakat, s aztán Allah még a füleit is levágta neki”. – Egészen úgy járt György fejedelem is. Nem érte be azzal, hogy a gyönyörű szép Erdélyország nagyfejedelme lehetett, egyformán becsülve némettől, ozmántól: a bűne, a nagyravágyása átvitte Lengyelországba koronát keresni; ott azután nemcsak, hogy az aranyszarvakat nem kapta meg, de odaveszítette nemzete virágát, Erdély harcoló seregét is. Azokat elfogta a krímiai tatárok kánja, akit a szultán küldött az erdélyi hadak hátába.

A székely csapatok vezére, nyújtódi Damokos Tamás, amint azt látta, hogy a fejedelem aláírta a legcsúfosabb békekötés feltételeit, s aztán maga mellékutakon elmenekült Magyarországba; a fővezér Kemény János pedig oda alázta meg magát, hogy személyesen átmenjen a tatár kán táborába, kiéhezett, agyonfáradt hadai számára irgalmat-kegyelmet könyörögni: azt mondá a hadnagyának, Czirjék Boldizsárnak: „édes játom, nekünk már itt lőttek!”

– Nemcsak lőttek, de harangoztak is.

– Kitalálod-e már, hogy mit tesz az a találós mese: „ettünk sültet-főttet, föld alatt, fa tetejébe – mi az?”

– Ki bizony. A tatárfutásról hagyták ránk ezt a szomorú tréfát az őseink.

– Meg vagyunk mink már fogva csőstül.

– Én még tudnám, hogy merre kén’ kibújnunk.

– Én pedig azt nem tanulom meg. A fejedelem ám elfuthatott: neki kötelessége a személyét megmenteni; te csak hadnagy vagy, neked sem szégyen a sarkaddal fenyegetni az ellenséget; de én a lófők vezére vagyok; nekem nem szabad a hátamat mutogatnom: nekem itt kell maradnom az én népemmel harcban, rabságban egyiránt.

– Akkor bizony én is itt maradok veled.

– De nem maradsz! Éppen az, hogy el kell menned; haza kell találnod; az én szerelmes asszonyomnak várába el kell jutnod; felőlem neki hírt mondanod.

– Hát az igen könnyen fog menni.

– Nem olyan nagyon könnyen, mint gondolnád. Mert nem mehetsz ám könnyűszerrel. Mivelhogy ezt a turbát is magaddal kell vinned.

Az a „turba” a régi háborús világban valami emberhátra felköthető vasládikó volt, kívül csikóbőrrel bevonva s vasrúddal lakatra bezárva. (Innen maradt fel a közmondás: „ellopták a turbát, de nálam a kulcsa!”)

– S van benne valami?

– Van bizony. Tele van pénzzel. Fele arany, fele ezüst. Nem tudom a számát. De annyi súlyt vet, mint egy kisborjú. Ezzel több terhe lesz a lovadnak; vagy pedig a hátadnak, ha gyalog maradsz. Márpedig a bundádat sem hagyhatod el, mert tél van, a puskádat is vinned kell; meg a pallosodat, aztán meg a fejszédet is; de meg egy egész kenyeret is kell cepelned az útra, meg egy darab szalonnát, hogy éhen ne halj.

– Mind akad annak gazdája.

– Mert látod, ha ez a pénz most itt marad nálam: amint a pogány tatár bennünket rabságra ejt, az azt rögtön prédára ejti: csak egy rézgombot is az mirajtunk sem hagy. Ha pedig ezt a pénzt az én drágámnak, jó feleségemnek hazaviheted, hát ez jó lesz neki arra, hogy a váltságdíjat lerója belőle, amit a gonosz tatár a fejemre fog róni, akiről tudja, hogy vezér vagyok: még majd elég sem lesz reá.

– De akkor hát elviszem magammal.

– De ugyan vigyázz ám magadra, hogy meg ne fogdosson a tatár!

– Ne te né! Hát azért volna nekem ezermester a nevem, hogy még az ilyen rusnya tatáron se tudjak kifogni?

Czirjék Boldizsár bá pedig nem hiába volt büszke az ezermesteri nevére; mert valósággal az volt ő.

Csinált ő egyszer olyan szövőszéket, amit a patak hajt, s magától megszövi az abaposztót. Azután meg egy olyan gyalogszekeret készített, ami ló nélkül jár: az ember maga benne ül s kézzel-lábbal hajtja; az igaz, hogy jobban elfárad vele, mint ha gyalog járna, de legalább kocsin utazik. Megjárta ő ezen Nagyenyedet is, egész vásár csodájára. – Olyan fegyvert is fundált ki, amivel a medve saját magát lövi agyon: mégpedig puskapor nélkül.

Nem kell Czirjék Boldizsár bát félteni. Van annak annyi tudománya, hogy százezer tatár nem járna túl rajta.

Mielőtt a futáshoz kezdett volna, hát legelébb is azt tette, hogy egy bádog szelencéből, amit magával hordott erre az alkalomra, bekente a saruja szárait jó erősen farkashájjal. Ettől aztán a saját lova olyan szaladós lett, mintha farkasokat érezne a hátában, míg ellenkezőleg a tatárok, akik rögtön üldözőbe vették, amint látták, hogy szökni indul, el nem tudták gondolni, mi lelte a lovaikat? Amint azok közelbe érték Czirjéket, mind visszafordultak, rúgtak, kapálóztak, lehányták a hátukról a gazdáikat, semmiképpen nem akartak nekimenni a megérzett farkas szimatnak.

Boldizsár bá csak úgy nevette őket, hátra-hátrafordítva a képét.

A tatárok azonban, ha lovaikkal be nem érhették a futót, a nyilaikkal ugyan megtalálhaták.

Czirjék Boldizsár csak egyre hallá, hogy ott sivít el a füle mellett egy-egy vasorrú madár, akinek hátul a tolla.

„Ez így nem jó lesz: vagy emberben, vagy állatban kár esik, s az hiba lesz” – mondá magában a hadnagy, s ez ellen meg azt a fortélyt gondolta ki, hogy amint egy patakhoz ért, ott leszállt, a bundáját belemerítette a vízbe, s aztán a gyapjas részével kifelé fordítva, úgy veté a nyakába, hogy ez nemcsak őt magát, hanem a lova hátulját is egészen takarta. – Az a vízbe mártott bunda pedig a csikorgó hidegben egyszerre jéggé fagyott: olyan lett az, mintha vaspáncél lett volna. A bolond tatár egyre nyilazott rá, de a nyílvessző mind lepattogott a természetadta birkabőr pajzsról: a jégen keresztül nem volt kedve a nyíl hegyének hatolni. – Megint csak ő nevetett.

A tatárok azonban nem maradtak el a sarkából. Egész csapat fogta üldözőbe, fertelmes kurjongatással. Meglátták a hátán a turbát, s azt már tudja a tatár, sok százados gyakorlatból, hogy abban a magyarok pénzüket tartják. Ez drága madár! Érdemes utána nyargalni.

Czirjék Boldizsár bá tudta azt jól, hogy ez az ő két stratagémája csak addig használ, amíg a futása e hegyi szűk utakon, keskeny völgyekben tart, ahol nem kerülhetnek eléje, de amint valami lapályra fog jutni, ahol a tatárok eléje kerülhetnek, ott már szél ellenében nem fognak ijedezni a lovaik a farkasháj szagától, az ő lova pedig a súlyosabb teher alatt hamarább kifárad, nem győzi az erőltetett versenyt, hát valami mást kell kigondolni.

Egyszerre egy sűrű erdőbe érve, hirtelen utat vesztett, félrecsapott, mikor az üldözői nem látták, s elhagyva a mély ösvényt, leereszkedék az erdős hegyoldalon a mély völgybe.

Ámde a tatárok minden gonosz politikával el voltak készülve. Csúnya, kitanított vérebeket hordtak magukkal, amik az üldözött áldozatot, ha az el talált rejtőzni valami bozótban, menten felvadászták. Czirjék Boldizsár bá, mikor már egyszer egy csorgó mellett pihenőt tartana, s szalonnázni kezdene, csak hallja ám, hogy csaholnak az erdőben a cudar sinkoránok.

– Ne te né! Még bizony csúffá tennének, ha hagynám magamat. Hogy ugatnak a kedveskék! Nem hiába kutyafejű tatár az ő nevük.

Hanem hát egy ezermestert nem olyan könnyű elfogni.

Boldizsár bá, megismerve az új veszedelmet, maga is fordított a stratagémán. Leszedte a lováról a mindenféle cókmókot, belekötött mindent a bundájába egy nagy batyunak. Azt a saját hátára vetette.

– No most már édes lovam, eredj a magad esze után, amerre látsz! – monda, nagyot ütve a tenyerével a lova hátára. Az sem volt rest; amint a kötőféket kiakasztották a nyakából, nekifordult az erdőnek, s teher nélkül úgy elszaladt, mint egy gímszarvas. A tatárok vérebei aztán mind a futó paripa szimatján csaholtak tovább. Boldizsár bá farkashájas saruinak a nyomát semmi kedvük sem volt tovább üldözni. A farkast nem hajtja a kutya: már nem tudom, nemzetiségi rokonszenvből-e vagy testvérgyűlöletből; de kikerüli, ha lehet.

Így aztán Boldizsár bá csak nyert egy kis egérutat, s azt arra használta fel, hogy a szálerdővel fedett hegyoldalban mind lejjebb ereszkedék a völgybe, gondolva, hogy talál majd ott egy mély hegyszakadékot, amin ha keresztülhatolhat, a lovas tatár nem kerülhet eléje. A túlsó oldalon aztán kap egy új mokánylovat, vagy jó pénzért, vagy egy jó fejbecsapásért.

Talált ám, de nem hegyszakadékot, hanem egy tengerszemet a völgy mélyében: az a völgy is olyan gömbölyű volt, mint egy döbör, körös-körül bekerítve erdős hegyoldalakkal; nem volt abból semerre kimenekülés.

A tatárok pedig már észrevették, hogy üres paripa után szaladnak, a lovag elbújt; nagy hamar visszatértek: barom sok nép volt, elállták az egész erdőt, csak úgy visszhangzott a szálfás rengeteg a kiáltozásaiktól: „Marrha! Marrha!” ami az ő szokott csatakiáltásuk.

– Marha ám az öregapád! – mondá Boldizsár bá s szétnézett a terepen: mit lehetne itt csinálni?

A tengerszem be volt fagyva.

Hanem az ilyen tengerszemnek a mély vize mindig meleg, úgyhogy vastag jégkéreg nem támadhat rajta. Boldizsár bá megpróbálta a balta fokával. Az bizony beszakadt egy ütésre: – a jég kenyérre kenni való sajtnak elég vastag lett volna, hanem pallónak meg dobogó hídnak nagyon vékony volt.

– No csak ne ijedj meg magyar – biztatá magát az ezermester: – Így van ez jól.

Azzal szétnézett a parton. – Hevert ott rakásszámra a sok fiatal fenyő, amit a szél kitördelt. Boldizsár bá hozzáfogott a baltájával, négy szál ilyen vékony dorongnak való fenyőből egy pár korcsolyát a maga két lábának, meg egy szánkót a batyunak összeeszkábálni.

Nem történhetett ez meg nesz nélkül. A sok baltaütés egészen elárulta az üldözők előtt, hogy hol bujkál, akit keresnek. Minden oldalról csörtettek arrafelé.

– No csak ne törjétek magatokat olyan nagyon! – dörmögé Boldizsár bá. – Még megizzadtok, s száraz kehet kaptok bele.

Azok pedig csak jöttek közelebb, s folyvást szorosabbra húzták a kört a menekülő körül; már nagyon lehetett hallani a lovaik robaját a recsegő targallyak közt. Most mindjárt a nyakán lesznek.

– Hát hiszen én is mindjárt készen leszek!

Mikor a legelső lovasok egy-két nyíllövésnyi távolban kibukkantak a fák közül, már akkor Boldizsár bának a lábaira volt kötözve a kétölnyi hosszú fenyőfa-korcsolya; még csak a szánkót rakta meg. A bunda, az itt maradhat, anélkül is elég melege van az embernek, amikor kergetik; kenyér, szalonna se szaporítsa a terhet: „most laktunk jól, holnapra is majd ád az Isten valamit! ha nem ád, megalkuszunk a gyomrunkkal!” – Nem tett a szánkóra egyebet, mint a turbát meg a fegyvereit: a szánt odakötötte az övéhez, s aztán még egy hosszú, hegyes végű rudat fogott a kezébe, s azzal nekiiszánkodott a vékony jegű tónak.

Egészen helyes volt a matematikája. A vékony jégkéreg a hosszú fakorcsolyák alatt megbírta a gyorsan keresztüliramló embernyi terhet is, és sehol nem szakadt be alatta: úgy repült át a tavon, szánkójával együtt, mint a vízipók; még csak meg sem reccsent alatta a jéghíd.

„Marrha! Marrha!” – ordítá az üldöző had, amint meglátta a jég hátán a menekülőt, s aztán azt gondolták, hogy az a tó „fenékig tejfel”, utána rúgtattak, amivel azt nyerték, hogy valami húszan-harmincan a bolondabbak közül beleszakadtak a jégbe: egynehányan azt is megpróbálták, hogy úsztatva áttörtessenek a túlsó partig, de pórul jártak vele, mert a vékony jég mind öszevagdalta a lovak szügyét, hogy nem bírtak előrehatolni. Boldizsár bá hátra sem pillantott addig, amíg a túlsó oldalon szárazra nem jutott: csak akkor nézett aztán vissza, nagy lelki nyugalommal látva, hogy milyen jól helybenhagyta gonosz üldözőit. Azok még akkor is vergődtek a jeges vízben: egynehány hegyes kucsma ott úszott már gazdátlanul; a parton állók pedig nagy csoportban káromkodtak, amit Boldizsár bá nem hagyott viszonzatlanul. Jó szerencse, hogy egymás nyelvét nem értették; mert különben még összevesztek volna. A tatárok mérgükben egész rajszámra repíték a nyilakat Boldizsár bá felé, de az egy sem jutott el hozzáig: széles volt az a tó!

– Ejnye, nem szégyellitek magatokat? No megálljatok, majd én is küldök nektek valamit.

Azzal lefektette a puskáját a favillára, s oda célzott, ahol legsűrűbben álltak a tatárok. Azok látták, hogy micsoda rossz szándéka van; de csak csúfságot csináltak belőle. Tudták ők „már”, hogy a tüzet adó likas vas messze elhord; csakhogy annak az elsütéséhez tüzes kanóc kell, az pedig az üldözött kezében nincs; – azt pedig „még” nem tudták, hogy kanóc nélkül is el lehet sütni a puskát, ha annak a závárába tűzkövet tesznek; s ezt már a csernátoni ezermester régen kifundálta, mielőtt a hollandiak rájöttek volna. – Egyszer aztán csak nagyot durran a fegyver: olyan volt annak a visszhangja a mély völgyben, mint a mennydörgős menkü csapása, s a benne levő három golyóbis ki is likasztotta éppen egy murzának az oldalát úgy, hogy az menten testamentumot tett: a többiek aztán eszük nélkül táncoltak vissza az erdőbe.

– Tanulják meg, hogy kivel van dolguk!

Boldizsár bá hasra feküdt a mohos parton, s úgy pihente ki magát, csendesen elnézve, hogy mit fundálnak mármost a tatárok. Azt kivehette, hogy azok most abban törik a fejüket, hogy megkerüljék a tavat.

– Ilyen a buta ember, aki nem járt a fehérvári kollégiumba; nem tanulta a geometriát! Azt gondolják, hogy ők nem engem megkeríthetnek: holott nekem oda fel a hegytetőig csak egy fél diamétert kell átballagnom; nekik pedig egy fél circulust. Aki nem ért a matézishez!

A tatárok azonban, úgy látszik, hogy más kollégiumban járták ki a primi anni philosophiát, mert egész bizonyosra indultak neki a két oldalon való körülkerítésnek.

Boldizsár bá pedig, hogy annál jobban bosszantsa őket, még magasra feltartá előttük a turbát, s megrázta, hogy hallják, hogy csörög benne a pénz. Azok vonítottak, mint a farkasok a malacpecsenyére!

Az ezermester minden megerőltetés nélkül haladt egyenesen felfelé a túlsó hegyoldalon; még nem is igen sietett. Hanem aztán mikor felért a hegytetőre, akkor látta hüledezve, hogy micsoda átkozott helyre jutott. A túlsó oldala ennek a hegynek egy meredek sziklafal; alant rettenetes mélység, teledöntögetve óriási kőcsompókkal: úgy néz ki a vidék, mintha itt bújt volna be az ördög a pokolba, s aztán úgy összevissza hányta volna a bejáratot, hogy utána ne találjanak. Semmiféle ösvény e lakatlan szakadékba sehonnan nem vezet.

– No Boldizsár komám, innen szabadulj ki mostan, ha ezermester vagy!

Erre számítottak bizonyosan a tatárok, akiknek oláh vezetőik voltak; azok árulták el előttük, hogy amerre az üldözött menekült, arrafelé nincs a világnak kapuja: az a Csetátye Drakuluj.

A Csetátye Drakuluj

Jaj bizony, itt most egy kicsinyt repülni kell: a szabadulás nem történik meg enélkül, édes atyámfia! – mondogatá magának Boldizsár bá. – Pedig még akkor nem is született Montgolfier, hogy az égből leszállás mesterségét megtanítsa.

Szétnézett valami segítség után. Megtalálta. Egy szép, nagy, sudár, fiatal jegenyefenyő volt a keze ügyében, aminek a lombos ágai gyászfűz módjára lefelé csüggnek; azt kivágta a fejszéjével. Alul a vastag végére rákötözte egy sing magasságra a turbát, arra állítá a puskát, jól kiszámítva (Newton nélkül), hogy ami nehezebb, az megy lefelé estében előre; még felső ruháit is levetette, azokat is akörül csavargatta. – Akkor aztán kikeresett egy pontot a hegyszakadék ormózatán, ahol a meredek szikla nemcsak függélyesen áll a mélység felett, de még egy cseppet előre is hajlik: oda cepelte a levágott fenyősudarat.

Mikor aztán a tatárok jöttek minden oldalról az erdőből nagy rivalkodással feléje, hogy már most megfogják, akkor Boldizsár bá ráült a levágott fára, mint a szánkóra, s aztán elkezdte azt a két sarkával előre csúsztatni a sziklapárkány felé, felsóhajtva az egekre: „no, most pislants, uram, Jézus!” Egyszer aztán lebillent a fenyőfa a párkányról, s alázuhant emberestül, mindenestül a mélységbe.

A tatárok elszörnyedve csapták össze az első lábaikat erre a látványra: „Ni, a bolond magyar, inkább elöli magát, mint hogy elfogják!”

Dehogy is öli el! Ördöge van annak! Az alázuhanó fa röptében olyan egenesre állt, hogy a hegyes sudara fölfelé meredt, s a vastag vége ment előre úgy, hogy mikor leért a völgybe, még meg is állt a földben, belefúródva a hegyes csonkjával, mintha onnan nőtt volna ki.

– No, ezt csináld utánam, kutyafejű! – kiálta fel onnan az ezer- meg ezer lábnyi mélységből Boldizsár bá, épkézláb szállva le a repülőgépéről. – De biz a tatárnak nem volt kedve eltanulni tőle ezt a pokolra szállás mesterségét.

Ide alant lett volna hát már, a hozzájárulhatlan hegyszakadékban: de hogyan már most tovább? Mert nem jó a pokolban lakni!

Felülről nézve is veszedelmes hely ez; mikor pedig benne van az ember, sehogy sem érzi benne magát valami jól. Ami onnan felülről csak morzsa, az itt kolonc, amire dolog felmászni. Amikor pedig felmászott az ember egy ilyen nagy koloncra, hát akkor látja, hogy észak felé a völgy egészen el van zárva meredek sziklafalakkal; dél felé nyitottnak látszik, arra mosolyognak a Hargita ormai: ott van Székelyország.

Csakhogy odáig még sok erdős hegyet kellene megmásznia; s ezek a tatárok mindent megszálltak már. Amint ott a sziklapárkányon meggyújtják a lármafát, végtül végig minden hegyormon kigyulladnak a jeltüzek: nehéz innen elvinni az irhát, de kivált a turbát.

„Azért mégiscsak elvigyük mind a kettőt!”

Nagy szemfüleskedés mellett felfedezett az átelleni hegyoldalban valami ösvényformát, ami veszedelmes sziklapárkányokon vezetett végig, ahol az ember a tíz körmével a sziklarepedésekhez nőtt rekettyébe kapaszkodva haladhat csak előre: áthidalva vakmerő ugrásokkal az útját álló szakadékot, s Istennek ajánlva lelkét a lába alatt meginduló sziklagörgeteg végigomlásánál: ez ám a „gőzsikló!”

Csaknem kész este volt már, mikorra Boldizsár bá a Valle Drakulujban odáig eljutott, ahol az kezd lefelé mélyedni, összeszorulva egy keskeny vágányba, ahol csak egy ember fér el.

De már ha olyan sötét lesz is, mint a szurok, innen mégis ki kell szabadulni akárhogy. A szűk hegyvágány teli volt hóval. Az ember csak azt kockáztatta, hogy valahol a feje tetejéig szakad be, s soha ki nem jöhet belőle. Szánkó kéne ide! De miből faragna? Nincs itt más fa, mint nyomorék törpefenyő meg boróka; azért is falra kellene elébb mászni.

Hát amint legjobban tusakodik magában, csak jön ám fölfelé, éppen azon a szűk úton, amin menekülni kellene, egy nagy bolond medve, szörnyű mormogással. Még ki sem lehet térni az útjából.

– Ejnye, mackó pajtás! – zúgolódék Boldizsár bá: – hát már te is a tatár zsoldjába álltál? Akkor csakugyan vége az erkölcsnek Moldovában! De hogy nem alszol te ilyenkor, mint más becsületes medve?

Hát biz a mackó azért ébredt fel édesded álmából, amit a vízkeresztig el nem szokott hagyni, hogy a Boldizsárt üldöző tatárok valahol egy barlangban letelepültek, tüzet raktak: az pedig a medve téli rezidenciája volt. A felzavart fenevad aztán megugrott, s most jön felfelé nagy bőszülten, a nyári pavilonját keresni, az ott van a somberkes sziklaoldalban, látszik is a szája.

Amint a mackó megint embert látott maga előtt, elordítá magát vérivó kedvében, s két hátulsó lábaira állva, rohant neki nagy fogcsattogással.

– No csak ne egyél meg! Mert bizony furcsa formában várnám be az ítélet napját! Nem is tudom, hogy feltámad-e a medvecukor?

S azzal kegyetlenül a fejéhez csapta a vas turbát a medvének Boldizsár bá, s míg az nagy haraggal a vasládát ölelte át, azalatt ő igazi székely tempóval odaugrék hozzá, s úgy eltrafálta a hosszú késével a medvének a szívét, hogy az még csak búcsút venni sem ért rá ettől a szép világtól.

Ennek hát megadta a magáét! De ez még mind nem volt ám elég az üdvességre. Mert amint a medve megszűnt ordítani, rákezdték odalenn a mély útban mások.

Azt is megtudta, hogy kicsodák. Magátul a medvétől. Annak a bőrébe bele volt akadva három nyílvessző: azt a tatárok lőtték bele futtában, az egyik talpa össze is volt égve, amint a tüzükön keresztülgázolt. Íme azok tehát már jönnek felfelé. Éppen a medve mutatta meg nekik az utat. Hallik onnan alulról a rikongatásuk.

No most mihez kezdjünk? Visszamenni a Valle Drakulujba annyi, mint az egérfogóba belemenni. Amott fenn a sziklaoldalban van a medvének a nyári barlangja, oda jó lesz elbújni.

De még a megölt medvét is fel kell oda vontatni akárhogy!

Miért? Azért!

Izzadságos munka volt az. A medve nyomott három mázsát. De mégiscsak felvonszolta az odúig.

Igen bizony, de ha a tatárok ideérnek, meglátják a csizmanyomokat a hóban, s amilyen éles eszük van, még kitalálják, hogy a medve nem hord csizmát; ember van ott az odúban.

Azt tette hát, hogy lenyiszálta a medvének a két hátulsó lábát, s azt a két kezébe fogva, visszament vele egész addig a helyig, ahol megölte a vadat, s onnan kezdve aztán háttal, mint a rák, lépegetett négykézláb visszafelé; minden csizmanyomot gondosan letaposva a szélesebb medvetalppal, ameddig csak a hó tartott.

Most aztán, ha jön a tatár, amennyi tudománya van, kifundálhatja belőle, hogy itt a medve összeakadt egy emberrel; azt megölte, felvitte a barlangjába, és azóta meg is ette.

Egészen így történt.

Amint a tatárok feljöttek égő szurokfenyő fáklyákkal a szoros útban, a medve nyomán, s rátaláltak a tusa helyére, ahol a medvenyom és a csizmanyom összetalálkozott, s egy vértócsában veszett el: ott megálltak tanácsot tartani.

Egynehány fiatal legény vállalkozott rá, hogy felmegy a barlang szájáig, megnézi, hogy mi van benne?

Ha a medve odavitte az üldözött székelyt, akkor a hátára kötött turbát is odavitte. Meg kell azt ott kapni.

Csakhogy a barlanghoz vivő, mély vágányú út olyan keskeny volt, hogy azon egyszerre csak egy tatár hághatott fel.

Hát, amint az első tatár közel ért a lyukhoz, Boldizsár bá egyszerre kidugta rajta a medvének fejét, s maga olyat ordított hozzá, hogy az bevált akármiféle basszista medve szólóénekének.

A tatárok hanyatt-homlok bukfenceztek vissza a szűk ösvényről, s azt a hírt vitték a többieknek, hogy két medve van odafenn: a nősténye ordított, a kanja csak a fogát vicsorgatta.

Ezeket pedig vérmedvéknek híják, akik már embert ettek: ezekkel nem jó komázni.

A tatárok ismét tanácsot ültek. Boldizsár bá egész kényelemmel hallgatta ki őket onnan a medvepáholyból. Ezermester ne tudna tatárul?

Abban állapodtak meg, hogy ma már, sötét éjjel nem ostromolják meg a medvebarlangot alulról; hanem holnap, ha világos lesz, visszajönnek, fölülről kötélen egyet maguk közül a barlang szájáig lebocsátanak, az mindenféle nyers ciherrel telehányja a medvebarlangot. Akkor aztán a cihert égő nyilakkal felgyújtják, s a medve vagy ott fullad, vagy kiugrik: övék lesz a barlang. Ha megette is a medve a székelyt, de nem ette meg a pénzes turbát.

– Ejnye, no bizony ezt ugyan jól kitaláltátok, eszem az anyátok! – mondta magában Boldizsár bá, megértve a gonosz stratagémát. S ismét széjjelnézdegélt maga körül, hogy kitől lehetne itt segítséget kérni? Nem voltak ott, csak hárman. Először ő maga, azután a kőszikla, azután meg a hó. Mire menjen harmadmagával annyi kegyetlen tatár ellen?

Azok pedig nem tágítottak: úgy látszik, komolyan vették az ostromzárlatot. Boldizsár bá egész jól láthatta a csillagvizsgáló toronyból, hogy alant a völgyben tüzeket raknak hosszú sorban végig: azok ott akarnak sütkérezni hajnalig: szökve sem lehetne közöttük elsurranni, úgy bevilágítják az egész völgyet. Még a danolásuk is felhallatszik idáig: a pogányok danolni szoktak éjjel a táborban, hogy el ne aludjanak.

„Mi pedig nem vagyunk, csak hárman: én magam, a kőszikla, meg a hó!”

Hohó! Hisz ez több, mint elég! Itt van a hó! Ez az igazi jó barát! De még egy másik jó barát is érkezett: a szél; ez meg éppen derék cimbora, mikor úgy maga jószántából elkezd fújni, aztán hordja a havat, csak úgy sziporkázik tőle a sziklák párkánya!

„Hadd szóljak mármost veletek egy szót, édes vendégeim!” monda Boldizsár bá, s előbújva a medveodúból, csinált a két markával egy kis hólabdát, azt továbbhentergette a hóban, míg akkorára megnőtt, mint egy hordó, még előbbre görgette maga előtt, amíg lett belőle egy nagy hordó. Mikor aztán egyszer kijutott vele a keskeny sziklavágányból, ahol elkezdődött a völgy öblösödni: ott hatalmasan nekilódítá a hógömböt a meredélynek. Ment az aztán a maga eszétől nagy sebességgel alá, egyre töméntelenebbé nőve az útjában felszedett hótömegektől: nagy robaj támadt utána, recsegtek az útjába eső fák, amiket kitördelt, míg végre egy mennydörgő zuhanással tölté be a völgyet, amitől még idefönn is megrázkódtak a sziklák.

„Ez tiszta munka volt!” mondá Boldizsár bá, amint széttekintett, s látta, hogy a völgyben egy tűz sem ég már sehol. Azokat mind eltemette a hógörgeteg; de még akik körülöttük aludtak, azok is furcsául fognak majd elbámulni, mikor fölébrednek, s akkor látják, hogy a másvilágon vannak.

No mármostan szabad az út. A görgeteg még simára is seperte az egész csúszkapályát. Mármost csak még egy szánkó volna! – De hát, hogyne volna, mikor van? – Gyere mackó! Menjünk szánkázni! – Boldizsár bá előcepelte a megölt medvét; a két hátulsó lába közé odakötözte a turbát, széles háta volt a medvének, jobb szánkófeneket építeni sem lehetne: ő maga ráült a hasára, s megkapaszkodott a két lőcsben, a medve két első lábában; a mackó feje volt a szánkó orra, az ő saját csizmasarkai a talpkötő dörzsfék s egyúttal kormányrúd: csak úgy repült az a bomlott jármű a sík, csapinós vágányon alá, át is ugrott röptében egy-egy szakadékot, amibe veszedelmes dolog lett volna beleesni; de még azután is iramodott előre, amikor leért a völgybe, a veszedelmes nekilódulástól: úgyhogy Boldizsár bának még a süvege is lemaradt a fejéről a nagy repülésben; de nem ért rá felvenni; inkább veszni hagyta: azzal is egy gonddal kevesebb.

Hanem amint a medveszánkó végre megállt, beletúrva az orrát a hófuvatba, akkor látta Boldizsár bá, hogy ott lehetett hajdan a tatárcsapat főhadiszállása, a lófarkas mundzuknak csak a buzogányos vége áll ki még a hóból. Laknak oda alant egynehányan! De azokat ő nem sietett kiásni, hanem leszállva a szánkójáról, szétnézett, hogy merre tágasabb a világ, hová lettek a tatárok?

A tatárok nagy része, akit a hógörgeteg a völgyben nem kapott, nagy lármázást mívelt odafenn az erdőben; a lovaik mind meg voltak bolondulva a rémülettől: elég dolguk volt azoknak a megfékezésével; azoknak nem is lesz egyhamar kedvük megint ide a völgybe lejönni. – Hanem tova egy magaslaton mégis látott Boldizsár bá egy lovon ülő alakot, aki iránt semmi kétsége nem lehetett, a hegyes prémes süvege, a kurta lompos bundája, meg a hegyes dárdája messziről hirdette nemesi származását.

Ennek a háta mögött ugyan szép csendesen elosonhatott volna Boldizsár bá; mert ez nagy bölcsen hátat fordított a zimankós szélnek, s úgy belehúzta magát a bunda gallérjába, hogy az orra sem látszott ki belőle; – hanem hát Boldizsár bá azt tartá, hogy nem illik az embernek jó nap kívánás nélkül elmenni az idegen úr mellett, s odajárulván, azt mondá a tatárnak:

– Ugyan édes atyámfia, nem adnád nekem ide kölcsön a lovadat meg a bundádat holnaputánig? Utolsó torjai vásárkor visszahozom. – Hanem ezt csak azután mondta neki, amikor már fejszéjével hátulról úgy fejbe kólintotta, hogy a tatár keresztülesett a lova fején, s nem is mondott neki ellent: kiadván lelkét.

Boldizsár bá aztán lehúzta a nyakából a bundát, s saját vállára keríté, a prémes süveget is a fejébe tette: „É bizony nem is rossz csere volt: hiúzbőr a préme; az enyimé csak farkasbőr volt”. Azután a tatár lónak valamit súgott a fülébe, az egyik orra likát befogta, a másikba belefújt, amitől az egyszerre olyan kezes lett, hogy fel hagyta ülni a hátára; pedig különben az ilyen tatár ló hamis: nem veszi fel az idegent; vagy ha felveszi, de aztán oda viszi, ahová az nem akar, a társai közé, haza.

Az ezermester ennek is ismerte a babonáját. A paripa engedelmes lett, s ügetett előre.

Még egy másik tatár előőrsöt is talált Boldizsár bá az útjában, de már arra messziről rákiáltott: „Majd nem alszol! De kinyitod a szemed, álmos kutya! Megállj, majd adok a nogajkával!” Az a jámbor még meg is kínálta a kulacsával, csak ne haragudjék. Boldizsár bá megtartotta a kulacsot: jó lengyel pálinka volt benne; szükség van arra ebben a hidegben.

Így aztán minden akadály nélkül kijutott a tatárok kelepcéjéből, s virradóra ott volt a gyergyói havasokon: onnantól aztán nem is üldözte még a madár sem, délig emberrel sem találkozott. Minden jól lett volna már, csak olyan nagyon éhes ne lett volna. – Bánta szörnyen, hogy el nem hozta magával a medve toppancsát, milyen jó volna az most sülve!

De hát jó az Isten! Akkor ád, amikor nincs. Délben Boldizsár bá egy pakulár gunyhóhoz jutott, ott éppen sajtot öntöttek. Hatan voltak a legények; amint a lovas tatár alakot a hosszú dárdával megpillantották, hatan hétfelé szaladtak, vendelyt, túrót ottan hagytak; még egy juhászbundát is martalékul felejtettek.

Boldizsár bá aztán leszállván a lováról, elébb kegyesen elimádkozá, hogy „Aki ételt, italt adott, annak neve legyen áldott!” s aztán kegyetlenül megtömte a horpaszait a túróval, nagyot nyakalt rá a savóból, s azzal, mint ki a dolgát jól végezé, leheveredék a juhászbundára, s olyan jót aludt, hogy mikor fölébredt, alig tudta a szeme pilláit felnyitni, úgy le voltak fagyva.

Aztán folytatta az útját az ismerős tájékon. Itt már ismerte a dörgést: a falu nevét is tudta, ami ott szemközt jön. Azaz, hogy nem a falu, hanem csak a népe. A megriadt pakulárok fellármázták a lakosságot, hogy „Jön a tatár!” S most az nagy énekszóval, templomi zászlókkal processziózik eléje, hogy kegyelmesen fogadja a rettegett pusztítót.

– Ejnye, rusnya békák! – rivallt rájuk mérgesen Boldizsár bá – Hát már engem sem ismertek? Nem látjátok, hogy én vagyok Csernátonból a Boldizsár bá? – Én nem hoztam nektek semmit: csak a tatárt a hátamon; de azt ne a vasvilla nyelével, hanem a hegyes végével köszöntgessétek: – látszik, hogy nektek is csak asszony volt az anyátok, mint az oláhoknak, nem pedig amazon, mint a csíki székelyeknek! No, majd ha nagyon megijedtek, jöjjetek utánam: én megbátorítlak.

A mikóújvári ágyúk

Hogy a gyergyói székelyeket miként eszelte fel Boldizsár bá meg a nagy veszedelem a határon átözönlő tatárok elfogadására, azt megírtuk egy másik könyvben. Itt történt az, hogy az asszonyok is fegyvert fogtak. Apor Andrásné, Cserey Györgyné előkelő úrasszonyok vezetése alatt az ellenséggel szembeszálltak, a férfiakkal versenyt hadakoztak; itt örökíté meg hírét-nevét a hős Puskás Klára, ki jó reményben levő állapotja mellett mégis kiment az ütközetbe, s naphosszat harcolva, hét tatárnak kioltá élete mécsét, s azzal hazament estére, és szült három fiút. – Igaz történet ez; a tatárhalom a bizonysága, ahol ezerhétszáz tatárnak a csontja porladozik, akiket tűz, vas, asszonykéz és lezúdított tóvíz rakásra ölt a Szár-hegy szorosában.

Ez a veszedelem tehát el lett fordítva Mikóújvárról, mely a tatároknak innen leghamarább esett volna útjában, de hátra volt a másik, az ojtozi-szoroson betörő tatárhad, amelyik Csíkot, Háromszéket elözönlötte; – ez ugyan csak később fog megérkezni, de bizonyosan megjön, azt már tudta az ezermester, nem is a lelkektől, hanem a saját esze járásából. Hogy a tatár, miután az erdélyi hadsereget fővezérestül együtt elfogta Lengyelországban a szultán parancsából, ottan meg nem áll, hanem majd nekiesik a védtelenül hagyott Erdélynek, s azt véges-végig pusztítja, de még Magyarországba is áttör.

Mert hát ilyen kegyes urunk volt nekünk a szultán, akinek árnyékában oly soká pihentünk. Ha szép engedelmesen megvittük neki az adót jó pénzben, ha vezéreinek megkentük a markát, ha szépen arcra borultunk előtte, s megcsókoltuk a kaftánja szélét, meg ha seregestül megjelentünk a táborában hadainak számát szaporítani, s elég ennivalót is hoztunk magunkkal, hát akkor megdicsért bennünket, adott játékszereket is, amikkel játszhassunk idehaza. De hogyha valamire olyanra bátorkodtunk vetni a fejünket, ami őneki nem tetszett, fogott egy korbácsot, s úgy végigvert rajtunk vele, csak úgy repedt a bőrünk. Ez a korbács pedig mindig ott lógott az ajtófélen: ez volt a krímiai tatárság. A szultánnak csak intenie kellett: „indulj meg korbács!” s az leszállt magától, s paskolt, míg bele nem fáradt. S ha megunta a szultán a játszásunkat, elvette a játékszereinket, tömlöcbe csukatta a nagy embereinket, akiket ő maga ruházott fel koronával, fejedelemsüveggel.

Boldizsár bá tudta, hogy ez így volt mindig, most is így lesz. Azért ugyan igyekezett a legegyenesebb úton hazajutni Mikóújvárra. Ott is nagy szükség lesz őreá.

Mikóújvár ott feküdt Csíkszereda fölött, de ez nem a mostani, az sokkal nagyobb és fényesebb volt. A gazdag Mikó Ferenc építteté azt, aki nagy becsületben állt mind Bethlen Gábor, mind I. Rákóczi fejedelem előtt. A temetésénél még a fejedelem és a fejedelemasszony is kísérték a halottas szekerét, pedig unitárius volt. A várat aztán az egyetlen fia, József örökölte, aki megint oly szerencsétlenül járt, hogy a lakodalma napján a lovai megbokrosodtak az üdvlövöldözéstől, a szekeret felborították; – neki magának a nyaka törött, a szép felesége, Macskási Ilka, menyasszonyi koszorúval marada özvegyen. Nem soká maradt úgy, nagyhamar rátalált a vidék legdaliásabb leventéje, a harcban és békében egyaránt előkelő „primor” Damokos Tamás, „ex genere Nyujtód”. Mikóújvár, a gyermektelen elhalt Mikó József után törvény szerint a fejedelemre szállt volna, de I. Rákóczi meghagyta azt az özvegynél. Itt tartotta azután székhelyét Damokos Tamás, aki főkapitány vala Csíkban.