Susan Carlisle

Olthatatlan

Tina Beckett

Kockázatos flört

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Carlisle, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti cím: Reunited with Her Daredevil Doc

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Fordította: Windberg Donatella

© Harlequin Books S.A., 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti cím: Flirting with Danger (NYC Angels 8/5)

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás (első megjelenés: 2015)

Fordította: Gaáli István

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 784–785. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-195-2

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

- Ügyfélszolgálat (megrendelés, reklamáció): elofizetes@hungaropress.hu; +36-30-447-6114
(munkanapokon)

- Előfizetés: https://hungaropress.hu/hu/romantikus-sorozatok

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Susan Carlisle

Olthatatlan

1. FEJEZET

Dana Warren lendületesen kinyitotta az Egyesült Államok Erdészeti Hivatalának üvegajtaját, feszült várakozással telve, és készen az előtte álló feladatra. Évek óta erre a napra készült. Főnöke azért hívta ide, mert tűz ütött ki a Deschutes Nemzeti Erdőben, Bendtől délnyugatra, Oregon államban. Az új, kisebb tűzfészkeket el kellett oltani, mielőtt nagy tűzvésszé terjednének. Dana csapata indul a legközelebbi bevetésre.

A gondolatra, hogy ejtőernyővel ugrik, adrenalinlöket futott át rajta. Ezért élt, ezt szerette. A Smokejumper Service, a tűzoltóság elit egységének négyszáz ejtőernyős tűzoltója közül csak két százalék volt nő. De ő megállta helyét a férfiak között, és kiérdemelte a tiszteletüket. Büszke volt rá, hogy csapatvezetővé léptették elő.

Egyenesen a bevetésvezető íróasztalához ment, áthajolt a vállán, és a monitorra nézett.

– Mi a helyzet, Gus?

– Neked még semmi, de biztos nem sokáig.

Dana bólintott. Gus ritkán tévedett. Az ő feladata volt meghatározni a tűz erősségét, irányát és a szél sebességét, valamint kiszámítani, hány ugró szükséges az oltáshoz.

Mielőtt tovább beszélgethettek volna, Leo Thomas, a Redmond Air Center tűzugróinak vezetője megjelent irodája nyitott ajtajában:

– Szia, Dana. Örülök, hogy itt vagy. Gyere be.

Dana letette a hátizsákját egy üres székre, és követte Leót.

– Hé, a csapatom készen áll, ha te… – Hirtelen elhallgatott. A szíve hevesen dobogni kezdett, a mondat többi része a torkán akadt.

Travis.

A férfi felállt a székéből.

– Szia, Dana. Én… nem számítottam rá, hogy itt látlak.

A szájából vette ki a szót. A gondolat, hogy sarkon forduljon és elmeneküljön, villámgyorsan átfutott Dana agyán. De ezt már egyszer megpróbálta. Mostanra felnőtt, és úgy is kell viselkednie.

Mégis hallgatott. Amikor utoljára látta Travist, butaságot csinált: megpróbálta megcsókolni. Most csak állt, és bámulta őt.

– Ti ismeritek egymást? – kérdezte Leo.

– Igen – válaszolta Dana, anélkül hogy elfordította volna a tekintetét.

– Danával együtt dolgoztunk egy nyáron, már nagyon régen.

– Szóval ezért van tapasztalata az oltásban.

– A főiskolai szünetben és a diploma utáni évben segítettem a tűzoltóságnál – mondta Travis. – Ez még azelőtt volt, hogy elkezdtem volna az orvosi tanulmányaimat.

– Értem. – Leo leült az íróasztala mögé, és Danára nézett. – Szükségem van rád egy különleges megbízatáshoz. El kell kísérned dr. Russellt egy Mount Bachelortól délre fekvő helységbe. Él ott egy beteg, akinek ellátásra van szüksége, de nem hajlandó elhagyni a kunyhóját. Dr. Russell attól fél, hogy romlott az állapota. Ráadásul leégett az egyetlen híd, amin el lehet jutni a kunyhóhoz, és a tűz arrafelé tart.

Dana Travisre nézett. A férfi kék szemeivel mozdulatlanul nézett vissza rá. Dana újra Leo felé fordította a fejét:

– Beszélhetnék veled négyszemközt?

Leo sóhajtva Travishez fordult.

– Kimenne egy percre?

– Persze, semmi gond.

Travis nyugodt léptekkel az ajtó felé indult. Magas és atlétikus volt, mint régen, de még szélesebb lett a válla, férfiasabb a megjelenése. Farmerja szorosan simult izmos combjára. Fekete hajával és átható, égkék szemével egyszerűen lenyűgöző volt.

Miután Travis csendesen becsukta maga mögött az ajtót, Dana Leóhoz ment, és mindkét kezével az asztalra támaszkodott.

– A csapatom következik a sorban. Ez inkább a mentők feladata lenne.

– Eddig még nem hívták az embereidet. Ha eljön az ideje, Ricky veszi át a vezetést. Dr. Russell nem hívhatja a mentőket, amíg nem mérte fel a beteg állapotát. A szél erősödik, és az öreg kunyhója nemcsak hogy az erdő közepén van, de ráadásul nehezen megközelíthető. A tűz nagysága miatt az összes mentőhelikopter folyamatosan bevetésen van. Remélem, ki tudjátok hozni az öreget mentőcsapat nélkül. Amíg ott vagytok, vágsz egy tűzvédelmi sávot a kunyhó körül. – Leo az ajtó felé biccentett. – Dr. Russell segíthet ebben.

Dana kihúzta magát. Nem akarja, hogy más vezesse a csapatát. A munkáját akarja végezni, nincs kedve egy férfira vigyázni, aki előtt nevetségessé tette magát.

– Ne már, Leo. Tudod, milyen régóta vártam erre a lehetőségre. Nem vehetné át valaki más Travis… mármint dr. Russell helyét?

Leo a homlokát ráncolta.

– Ott fent a hegyen van egy férfi. – A Mount Bachelor felé mutatott. – Lehet, hogy öreg és makacs, de ez nem jelenti azt, hogy ne kéne mindent megtennünk érte. Valószínűleg dialízisre szorul. Van mentőápolói képesítésed, ismered a környéket, tökéletes vagy a feladatra.

– A fiúk több mint a fele – mutatott a külső iroda felé – ugyanezekkel a képesítésekkel rendelkezik. Közülük is mehetne valaki.

– Lehet, de én téged bízlak meg vele. Gondoskodj róla, hogy dr. Russell biztonságban eljusson a betegéhez, és mindketten ugyanolyan biztonságban kijussanak a veszélyzónából. Te vagy a legjobb erre a feladatra. A Bend-körzetben dolgoztál, jobban ismered a terepet, mint itt bárki más. Dr. Russell biztosított róla, hogy annak az embernek azonnali segítségre van szüksége, különben nem fogja túlélni. Szóval tudod, mit kell tenned. És most kérlek, hívd be dr. Russellt.

– Egyáltalán tud még ugrani? Nem vagyok oda érte, hogy két emberről kelljen gondoskodnom, ha megsérül.

– Miért nem kérdezed meg tőle magad? – javasolta Leo nyugodtan.

Dana olyan hevesen rántotta fel az ajtót, hogy majdnem a falnak csapódott. Amikor Travis belépett, aggodalmat látott a szemében. Attól tart, meggyőzte Leót?

– Mikor ugrottál utoljára?

– Három hónapja. Évente párszor ugrok gyakorlásképpen.

– Tavaly átálltunk egy új rendszerre.

– A kerek ejtőernyők helyett most négyzet alakúakat használtok, tudom. Még nincs sok tapasztalatom, de párszor már ugrottam ilyennel.

– Jó hallani – mondta Leo.

Dana némán sóhajtott. Travisnek mindenre van válasza.

– Két óra múlva legyetek itt indulásra készen – mondta a főnök. – Délután felélénkül a szél, és közeledik egy front.

– Készen leszek. – Travis hangja határozott maradt.

Mivel nem látott kibúvót, Dana bólintott, és az ajtó felé indult.

– Legyél pontos – vetette még hátra Travisnek, felkapta a hátizsákját, és elhagyta az épületet.

Amikor kint állt a kocsija mellett, és be akart szállni, valaki megérintette a vállát. Mintha áramütés futott volna át rajta, hátrapördült.

– Dana…

Elpirult. Kerülte Travis tekintetét.

– Örülök, hogy újra látlak – mondta a férfi. – Fogalmam se volt, hogy itt dolgozol. Elismerésem, hogy kitartottál a tűzugrás mellett. Hallom, feljebb is léptél a ranglétrán. De nem lep meg, mindig is megvolt hozzá az eszed és a muszklijaid.

– Mi? Muszklijaim? Ez eléggé úgy hangzik, mint egy…

– Mint egy dicséret. Mindig is úgy gondoltam, hogy ez a munka illik hozzád. – Jégkék szemei a lány tekintetét keresték. – Az eszed és az ösztöneid messzire vittek.

Szavaiba Dana belerendült. Miért, ó, miért van Travisnek még mindig ilyen hatalma fölötte? Mit gondolhat róla? Még mindig úgy viselkedik, mint annak idején az a naiv kislány.

El kell mennie innen. Szüksége van pár percre, hogy összeszedje magát, mielőtt kénytelen vele tölteni a következő huszonnégy órát.

– Igen, szeretem a munkámat. Három éve dolgozom ezen a bázison. De most tényleg mennem kell, ha két óra múlva vissza akarok érni.

Travis hátralépett.

– Oké. Akkor majd találkozunk.

Amikor Dana elhajtott, látta a visszapillantó tükörben, hogy Travis utánanéz.

Travist egészen meghökkentette, hogy itt találkozott Danával. Az utolsó alkalomkor akaratlanul is megbántotta az érzéseit. Akkor is rosszul érezte magát emiatt, és ma is így volt. Dana olyat akart, amit ő nem tudott megadni neki. Nem volt boldog attól, ami közöttük történt, de akkoriban muszáj volt így történnie.

Összetörte egy nő szívét, aki a barátja volt. Ez soha nem volt szándéka.

Hányszor gondolt rá azóta! Mi minden fordult meg a fejében! Mi lett volna, ha akkor nincs barátnője? Mi lett volna, ha nem kezdi meg az orvosi tanulmányait? Mi lett volna, ha tényleg megcsókolják egymást? Mi lett volna, mi lett volna, mi lett volna…

Dana mindig is különleges volt. Azon a nyáron nemcsak csapattársa volt, hanem csodálatos barát is. A kemény munka állt a közös időtöltésük középpontjában, de volt nevetés, szórakozás és olyan bajtársiasság is, amilyet azóta nem tapasztalt. Az volt élete legjobb időszaka.

A lány megváltozott, bár nem alapvetően. Még mindig önfejű, és kimondja a véleményét. A teste felveheti a versenyt bármelyik sportolóéval. Meleg barna szemei nyíltan mutatták az érzéseit.

A tekintetéből egyértelműen kiolvasható volt, mit érez, amikor meglátta őt Leo irodájában. Teljes sokk. Ő is hasonlóan érezte magát – mintha gyomorszájon vágták volna. De annak ellenére, ami közöttük történt, bíznia kell benne. Csak az ő segítségével tudja megmenteni az öreg Guntert.

Bő két órával később Travis ismét a nagy, alumíniumborítású épület előtti parkolóban állt meg, amelynek hosszú, keskeny ablakai, magas középső része volt, és oldalán a US Forest felirat. Felvette vészhelyzeti hátizsákját az anyósülésről, és kiszállt.

Amikor felment a lépcsőn, kinyílt az ajtó, és Dana lépett ki rajta.

– Mennünk kell. – Átnyomult mellette. – Menjünk át a raktárba, és vegyük fel a felszerelést. Erősödik a szél. – A lépcső alján megállt, éles pillantást vetett rá. – Ne felejtsd el, hogy ezen a bevetésen én adom a parancsokat.

– Igenis, asszonyom.

Elindultak a szomszédos épület felé. Odabent Dana egy szekrényhez ment, és elkezdte kivenni az anyagokat. A fejével a magas fapult mögött álló alkalmazottra mutatott.

– Art segít. – Felülről lefelé végigmérte Travist. – Mondd meg neki, hogy ne felejtsem tűzálló ruhát adni: inget és nadrágot.

– Értem. – Travis megfordult.

– Várj. Mutasd a bakancsod. – Dana a lábára nézett.

– Mi a baj vele? – Travis megnézte az egyik, majd a másik talpát.

– A sarkát akartam megnézni. Alacsonynak kell lennie. A divatos túrabakancsok nem alkalmasak a mi céljainkra. Van rajta acélbetét?

Travis bólintott.

– Akkor rendben van.

Amikor Dana röviddel később odament hozzá, egy élénksárga ing, egy sötétzöld cargo nadrág, egy fekete hátizsák és egy ugróruha feküdt a pulton.

Odaadott Travisnek egy kis rádió-adóvevőt.

– Én is kapok?

– Igen. A szabályokat néhány éve módosították, most már mindenkinek van rádiója.

– Észszerűnek tűnik. Már régebben kellett volna. – Travis felkapta az inget és a nadrágot. – Mindjárt jövök.

Amikor visszajött, látta, hogy Art két hálózsákot, tűzoltó takarókat, főzőt, elemeket, hevedereket, egy elsősegélydobozt és egy összecsukható víztartályt, valamint jelzőrakétákat és egy sisakot készített elő.

Dana már összeszedett maguknak élelmet készételek formájában.

– Ugye nem kell megmutatnom, hogy kell bepakolni a hátizsákot?

Travis vigyorogva nézett rá.

– Nem, egyedül is megy.

Tíz perccel később mindketten gondosan beöltöztek, és elindultak a propelleres repülőgép felé, amely már járó motorral várt a kifutópályán.

– Cessnával repülünk?

– Igen. Mivel csak ketten vagyunk, nincs szükségünk a nagyobb Sherpára.

A pilóta bólintott nekik, és átvette Travis nagy hátizsákját. Dana és Travis bekapcsolták az öveket, és nem sokkal később a Cessna elindult.

Dana hátrahajtotta a fejét, és behunyta a szemét, mintha ki akarná zárni Travist. A férfi szemügyre vette. Sima, barna haját, megnövesztette, szeme körül finom ráncok. Talán ő is hozzájárult a kialakulásukhoz? Testének vonalai, amelyek évekkel ezelőtt még inkább kislányosak voltak, mostanra kifejezetten nőiesek lettek.

Vajon van valakije? Megtalálta azt a boldogságot, ami neki nem adatott meg?

Travist még sokáig gyötörte kétségbeesett tekintete, melyet akkor látott a szemében, amikor visszautasította. Amikor megmondta neki, hogy nem akar tőle többet, Dana szeméből eltűnt az öröm és az élénkség. És ezzel egy barátság is véget ért.

Akkoriban Travis annyira magára koncentrált, hogy nem vette észre Dana érdeklődését. Az orvosi tanulmányok megkezdésének izgalma és a szándék, hogy megkéri szerelmének a kezét, akivel évek óta járt, teljesen lefoglalta. Danával jó barátok voltak, társak az embert próbáló munkában, akik a pillanat hevében elragadtatták magukat. Igaz, csak egy másodpercre, de következményei lettek.

Az volt a szezon utolsó bevetése. Épp egy különösen nehéz tüzet oltottak el. Travis spontán magához húzta, és Dana a nyakára fonta karjait. A következő pillanatban már csak annyit tudott, hogy az ajkuk alig néhány centiméterre volt egymástól. Dana meg akarta csókolni, de mielőtt az ajkuk találkozott volna, ő elfordította a fejét.

Travis elengedte, és hátrált egy lépést. „Dana, én nem tudom…” – A lány mélyen sebzett tekintete elnémította. – „Ó! – kiáltotta Dana. – Ne haragudj!” És mielőtt még ő bármit mondhatott volna, elrohant.

Másnap reggel Travist nem lepte meg, hogy hiába keresi, hogy elbúcsúzzon tőle, de csalódott volt, hogy Dana nem akarja többé látni. Talán másképp kellett volna kezelnie a helyzetet, hogy ne sértse meg az érzéseit.

Nem számított rá, hogy valaha is újra látja, de gondolt rá. Nem is egyszer. Az a nyár, amelyre még ma is oly pontosan emlékezett, elképzelhetetlen lett volna nélküle.

Tekintete most az ajkára vándorolt. Amikor Dana megpróbálta megcsókolni, eleinte meglepődött, ugyanakkor hízelgőnek is érezte, majd csalódott volt, hogy nem jött létre a csók. Azonnal megszólalt a lelkiismerete. Nem érezhetett semmit Dana iránt, ha egy másik nőt szeretett, és azt tervezte, hogy feleségül veszi.

Bármennyire is közel álltak egymáshoz egykor, most sokkal több volt közöttük, mint egy kis Cessna középső folyosója.

Dana kinyitotta a szemét, és az arcába nézett.

– Miért bámulsz?

Travis elmosolyodott. Jól emlékezett erre a közvetlenségre.

– Biztos hozzászoktál, hogy bámulnak a férfiak.

– De nem azok, akikkel együtt dolgozom.

Travis vállat vont.

– Én nem dolgozom veled.

– De, ma igen. Szóval hagyd abba.

A pilóta felemelte a kezét, és szétterítette az ujjait.

– Még öt perc. – Travis a bal válla felett kinézett a kis ablakon.

A távolban füst emelkedett az égbe. Szerencsére a szél elhajtotta tőlük. Travis ki akarta hozni Mr. Guntert, majd gyorsan eltűnni. Ha a szél irányt vált, akkor köztük és a tűz között csak fák és száraz aljnövényzet lesz: új táplálék a falánk szörnyetegnek.

Travis hihetetlenül izgalmasnak találta az ejtőernyőzést. Többször is feltette magának a kérdést, vajon nem jobb-e a szexnél. Először vadul dobogott a szíve, a szél dühösen zúgott a fülében, ereiben áramlott az adrenalin. De hamarosan csend lett, és lebegve ereszkedett lefelé, élvezve a lélegzetelállítóan gyönyörű kilátást és a határtalan szabadságot.

Lenézett Dana felé, akinek fehér-világoskék ejtőernyője nem volt messze tőle. Egy szélroham elkapta, egy facsoport felé sodorta, fennakadt egy ágon. Dana körülbelül egy méterrel a föld felett lógott, ide-oda lengett, és megpróbálta elérni a fatörzset.

Miután földet ért, Travis kinyújtotta a kezét, és épphogy elkapta a bokáját.

– Szabadítsd ki magad, és ugorj. Foglak.

– Engedj el, egyedül is megy. – Dana dühösen villantotta rá a szemét.

– Foglak – ismételte Travis. – A csapatod tagjától se fogadnál el segítséget?

– Na jó – hangzott a vonakodó válasz.

Elengedte magát. Travis a derekánál fogta meg, s amint a lába földet ért, eleresztette.

Dana az ejtőernyőt rángatta.

– Le kell szednem a fáról.

– Nem hagyhatjuk itt egyszerűen?

Dana megrovó pillantást vetett rá.

– Tudnod kéne, hogy nem. A kiképzésünk óta semmi se változott.

Kicsatolta a kötelet, és elkezdte húzni. Travis segített neki, és végül sikerült leszedniük az ernyőt a fáról. Dana összecsomagolta.

Travis csak most vette észre a vérző sebet az arcán.

– Megsérültél.

– Semmiség. – Levette a sisakját. – Most el kell raknunk az ugróruhát. – Azzal máris céltudatosan elindult.

Travis nem vette észre, hogy a nagyobb hátizsákok a rét közepén hevernek. A pilóta kidobta őket a repülőgépből, és biztonságosan landoltak.

Utolérte Danát.

– Hadd nézzem meg. – Amikor a lány nem állt meg, megragadta a karját. – Dana!

Ő kiszabadította magát a szorításából.

– Ne érj hozzám! – De aztán összeszedte magát, és kissé nyugodtabb hangon mondta: – Mennünk kell.

– Hagyd abba, Dana. El akarom látni a sebedet. – Megvizsgálta a sérülést. – Hogy történt?

– Letört egy ág, mert megrántottam az ernyőt. És mivel elfordítottam a fejem, oldalról átjött a sisak arcvédőjén. Buta hiba.

– Épphogy kerülte el a szemedet. Várj, hozom a táskámat. – A sürgősségi hátizsákjával visszatért Dana mellé, és kivett belőle egy csomag gézlapot és steril vizet. – Először megtisztítom, aztán meglátjuk.

Meglepetésére Dana odanyújtotta az arcát. Travis közelebb lépett, és nekilátott, hogy kezelje. Aztán a táskában turkált fertőtlenítőkrém és sebtapasz után.

– Ha nem lennénk itt, azt mondanám, hogy össze kell varrni egy-két öltéssel, hogy ne maradjon heg.

– Hát aztán.

– Megpróbálom minél szorosabban leragasztani. Talán sikerül.

Néhány másodperc múlva:

– Kész van már? – Dana hangja nyers volt.

– Majdnem. – Travis ráragasztotta a tapaszt az arcára.

– Jó. Indulnunk kell.

2. FEJEZET

Dana Travisre pillantott, miközben letörölte homlokáról az izzadságot. A száraz augusztusi hőség nem éppen a kedvenc időjárása volt. De épp a tűzszezon közepén jártak, és imádta a munkáját. Inkább azt csinálná, mint hogy Travis idegenvezetője legyen. Travis közömbös arcot vágott, miközben továbbmeneteltek a réten át egy facsoport felé.

Danának összeszorult a gyomra. Egyedül vannak itt, hatezer láb magasságban, a vadon közepén. Az élete drasztikus fordulatot vett. De két nap múlva minden visszatér a normális kerékvágásba, erről gondoskodni fog. Ez csak átmeneti. Visszajuttatja Travist, és utána legfeljebb véletlenül találkoznak a szupermarketben vagy az utcán, és pár semmitmondó udvariassági frázist mondanak egymásnak.

Megigazította vállán a láncfűrészt.

– Épp arra gondoltam, milyen jó, hogy nem kell láncfűrészt cipelnem, és akkor te előállsz eggyel. Tényleg szükség van rá? – kérdezte Travis.

– Sose lehet tudni, az ember legyen mindig felkészülve. A biztonság kedvéért kértem Arttól néhány doboz tűzoltó habot is.

– Teljesen elfelejtettem, milyen nehéz is ez a felszerelés a vízzel együtt.

– Ne nyafogj, doki. Te akartad ezt az utat.

– Igaz. Csak próbálok beszélgetni.

– Nem kell.

– Miért zavar ennyire, hogy elkísérsz Mr. Gunterhez? Nem értem, miért vagyok ennyire terhedre.

– A csapatom most lép először megy bevetésre, és nem vezethetem őket.

– Hé, tudom, hogy csalódott vagy. Sajnálom, ha mindent összekavartam.

Nem ez volt az első alkalom, annak idején is összekavart mindent. Miután megpróbálta megcsókolni, Dana legszívesebben egy lyukba bújt volna. Pillanatnyi lelkesedés műve volt, amikor hirtelen a karjaiban találta magát – ahol oly sokszor volt már ábrándjaiban. Pár gyönge másodperc, amikor teljesen megfeledkezett Travis életterveiről.

Fájt a visszautasítás, és utána még jobban elzárkózott mások elől. Csak pár éve mert újra nyitni, beengedte Ryant az életébe, de az sem végződött jól. Soha többé, fogadta meg utána. Meg kellett tanulnia, hogy számára egyetlen szerelem létezik: a munkája. Az nem okozhat csalódást.

– Semmi baj.

– Fogalmam se volt, hogy még mindig a Black Butte-i bázisról dolgozol.

– Három évig Bendben voltam, hogy máshol is szerezzek tapasztalatot, aztán visszajöttem.

Hosszú csend következett – Travis nyilván arra várt, hogy tovább mesél. Végül megkérdezte:

– Még mindig a nagyapádnál laksz?

– Két éve meghalt.

– Ó. Részvétem. Tudom, hogy közel álltatok egymáshoz.

A nagyapja nevelte fel, de különösebben közel nem álltak egymáshoz. A férfi csak azt tette, amit tennie kellett, miután a szülei nála hagyták a kislányt. Elmentek, hogy megvalósítsák zenészálmaikat. Mígnem az álom hirtelen véget ért, amikor meghaltak buszbalesetben.

Dana meggyorsította lépteit, hogy némi távolságot teremtsen maga és Travis között. Nem volt kedve felmelegíteni az élettörténetét, vagy újraéleszteni a régi barátságukat. Travis megbántotta, még ha akaratlanul is, és nem akarta kockáztatni, hogy ez még egyszer megtörténjen.

– Még jó három óra Mr. Gunter házáig. Ha továbbra is ilyen jól haladunk, estére ott lehetünk.

Miután megtalálták a túraútvonalat, észak felé folytatták útjukat.

Travis megkérdezte:

– Te is érzed a füstszagot?

– Igen, de mérföldekre van – válaszolta Dana a válla fölött.

– Az jó. Egyébként hol vagyunk most?

– A Fuzztail Butte Trailen.

– Ha megállunk, megnézem a térképemen.

– Pihenned kell? – Dana kikerült egy szikladarabot, és továbbment.

– Dana. Mesélj, mi volt veled.

– Jól vagyok.

– Azt látom. De szeretném tudni, hogy telt az elmúlt nyolc év.

– Miért nem kezded te? Nős vagy? Két gyerek, kutya?

– Oké, kezdem, de csak ha megígéred, hogy te is mesélsz magadról.

Dana megvető hangot adott ki. Miért zaklatja?

– Összeházasodtunk Brittneyvel – mondta Travis. – Majdnem három évig tartott. Bár hogy teljesen őszinte legyek, valójában csak hat hónapig. Erre nem vagyok büszke. Nincsenek gyerekeim, de még mindig remélem, hogy egyszer apa leszek. Most te jössz.

Dana dallotta a keserűséget a szavai mögött.

– Én erdőgazdálkodást tanultam az Oregoni Állami Egyetemen, és a szünetben tűzoltóként dolgoztam. Utána állandó alkalmazott lettem.

– Mesterdiplomát akartál szerezni természetierőforrás-gazdálkodásból.

– Meg is szereztem.

Dana büszke volt magára – ő volt az első a családjában, aki egyetemre járt. Anyagilag meg kellett küzdenie érte, nagyapjának nem volt pénze, hogy segítsen.

– Hat hónapja költöztem vissza Redmondba – mondta Travis.

– Ezt nem tudtam.

– Igen, látszott rajtad reggel. – Travis felnevetett.

Ahogy a vízhez közeledtek, a levegő lehűlt.

– Férj, gyerekek?

– Nincs.

A gondolat szúrt egyet Dana szívébe. Nem talált senkit, aki felérhetett volna Travishez. Vagy aki elég sokáig maradt volna vele ahhoz, hogy családot alapítsanak.

– Társasházban lakom, ami egyáltalán nem tetszik – folytatta Travis.

– Sose szeretted, ha be vagy zárva.

– Ez nem változott.

– És mi változott?

– Már nem rózsaszín szemüvegen át nézem az életet.

Travisnek tulajdonképpen számolnia kellett volna ezzel. Tipikus Dana, hogy provokatív kérdést tesz fel. Ránézett a nőre, aki úgy haladt a keskeny ösvényen, mint egy harcos, egyenes tartással és olyan energikusan, ahogy emlékezett rá.

– Megállunk lent a pataknál, iszunk és kicsit pihenjünk – jelentette be Dana félúton lefelé a lejtőn.

Travis igyekezett nem túlzottan megkönnyebbültnek tűnni. Amikor elérték a patakot, Dana letette a láncfűrészt, levette a hátizsákját, leült egy sziklára, elővette a vizespalackját, és egy nagy kortyot ivott belőle. Travis követte a példáját.

– Milyen messze van még? – kérdezte.

– A domb tetején kell lennie a telke határának. Onnan körülbelül egy óra. Nincs ösvény, nem könnyű gyorsan haladni.

– Remek, akkor van mit várnom – jegyezte meg Travis ironikusan.

– Jól haladunk, de sötétedés előtt oda akarok érni. – Dana egy kicsit kinyitotta a szemét. – Mesélj, miért az erdészeti szolgálat végzi ezt az akciót?

– Mert meggyőztem őket, hogy meg lehet menteni egy ember életét.

– Ki ez a Mr. Gunter?

– Egy makacs öregember, halálos beteg, de nem hajlandó elfogadni, hogy erdőtűz közeledik felé. Hetente beszélünk telefonálok, de múlt héten nem jelentkezett. Veseelégtelenségben szenved, hamarosan dialízisre szorul. Attól tartok, már most itt az ideje.

– És ha a tűz továbbterjed, akkor neki vége.

– Pontosan. – Travis kivette a térképét a hátizsákjából, és leült Dana mellé. – Megmutatnád, hol vagyunk?

Dana elvette a térképet, és kiterítette a sziklán.

– Itt – koppintott rá az ujjával. – És ide megyünk.

– Köszönöm. – Travis tanulmányozta a térképet. – Hogyhogy ilyen jól ismered a környéket?

– Volt itt néhány oltásom, amikor még Bendben dolgoztam. És szeretek túrázni.

– Dana, tudom, hogy nem volt más választásod, de nagyon hálás vagyok, hogy velem jöttél.

Dana felállt.

– A munkám része. Fogd a cuccodat, tovább kell mennünk.

Travis összehajtotta a térképet, és a mellényzsebébe tette.

– A fűrészt most én viszem.

– Bírom – felelte Dana élesen.

– Nem azt mondtam, hogy nem bírod, de szívesen kiveszem a részemet.

Dana egy pillanatig ránézett, majd bólintott.

– Oké. Ha annyira akarod.

Felfelé haladtak a hegyoldalban, elhagyták az erdőt, és egy kis rétre értek. A száraz fű szétmorzsolódott a cipőjük alatt.

– Lehet, hogy elázunk – szólt hátra Dana a válla felett. Másodpercekkel később villám cikázott át az égen. – Gyorsan el kell tűnnünk a nyílt területről. – Felgyorsította lépteit.

Már majdnem elérték a fákat, amikor heves mennydörgés hallatszott, és nem messze tőlük villám csapott le. Kénszag töltötte be a levegőt.

Dana azonnal megállt, felemelte a fejét, szaglászott. Travis elhaladt mellette, de Dana megragadta a karját.

– Várj! Szétterjedhet a fák lombján.

– Tűz?

– Igen. A villám eltalált valamit. – A vállán lévő rádióba beszélt: – Központ, itt Dana. – Jelentette a helyzetét. – Villámcsapás a körzetemben. Látszik füst vagy valami más jel?

Most már Travis is érezte a füst szagát. Évek óta nem oltott tüzet, és nem örült a gondolatnak, hogy újra ezt a munkát kell végeznie, de úgy tűnt, nincs más választása.

– Van egy kis füstcsík, körülbelül fél mérföldre tőletek, északkeleti irányban – jött a hang a rádióból.

– Elintézem.

Dana átvette Travistől a láncfűrészt, és elindult.

– Remélem, nem felejtetted el teljesen, amit az oltásról tanultál.

A válaszát meg sem várva elindult az erdő szélére. Travisnek nem maradt más választása, mint követni. Dana meglepő gyorsasággal verekedte át magát a fák között.

Minél messzebb jutottak, annál erősebb lett a füstszag. Hirtelen közvetlenül előttük lángok csaptak fel egy fán.

Dana letette a fűrészt.

– Ezeket kivágom, te kezdj el egy tűzgátat vágni mögöttem.

Travis odarohant a helyre, amelyre Dana mutatott, és elkezdte eltávolítani a füvet és az ágakat, amíg körülbelül egy méter széles szabad területet nem alakított ki. A tűz ott már nem talál táplálékot, és kialszik.

Dana beindította a láncfűrészt, percekkel később Travis hallotta recsegést. A fa kidőlt, és nagy robajjal csapódott az erdő talajára. Aztán Dana hozzálátott a másikhoz, és pillanatok alatt azt is kivágta.

– Travis! – kiáltotta. – Oltsuk el a lombkoronákat, aztán elkezdhetjük a tűz biztosítását.

Dana elkezdte levágni az első fa ágait, gyorsan és ügyesen dolgozott. Travis emlékezett, hogy lelkes tűzoltó volt, és most megmutatkozott a tapasztalata. Nem csoda, hogy csapatvezető lett.

Amikor úgy tűnt, a tüzet sikerült megfékezni, Dana levette a kesztyűjét, és négykézlábra ereszkedett, és tapintással kereste a meleg foltokat a talajon. Ez fontos óvintézkedés volt, hogy ne hagyjanak olyan parázsfoltokat, amelyekből új tűz keletkezhet.

Nem sokkal később segített Travisnek az elégett fák körüli sávot vágni. Travis feltárta a talajt, Dana kiszélesítette a sávot. Mire elkészültek, és teljesen eloltották a tüzet, már alkonyodott. Dana kortyolt egyet a vizespalackjából, és körülnézett, hátha lát füstöt.

Aztán ránézett Travisre.

– Elképesztő, hogy máig nem felejtetted el.

Travis is ivott kortyot.

– Szerintem az ilyet nem lehet olyan könnyen elfelejteni. Csak arra nem emlékeztem, hogy ennyire fárasztó… és hogy ekkora adrenalinlöketet kap az ember közben.

– Na, szakmát akarsz váltani? – mosolygott Dana kormos arccal.

– Nem. Beteget menteni még ennél is kielégítőbb. – Hátrahúzta a sisakját, és letörölte a homlokát egy kendővel.

Dana visszaakasztotta övére a vizespalackot.

– Ha jól emlékszem, anyád nem örült, hogy tűzugróként dolgozol.

– Túl veszélyesnek tartotta. – Travis megvonta a vállát. – De mit tehetett volna? Felnőtt voltam, és kellett egy állás.

– Fogadok, dicsekszik vele, hogy orvos vagy.

– Ó, igen. Mindenkinek meséli.

– És az apád?

– Ő is.

Hirtelen Dana irigy lett Travisre. Neki még megvannak a szülei, és fontos a számukra.

– A szüleid még mindig Redmondban élnek? – kérdezte.

– Apám igen. Anyám Kaliforniában. Nem sokkal azután elváltak, hogy elkezdtem az orvosit. Már évek óta voltak problémáik. Csúnya válás volt. Talán egyszerűen nem vagyunk házasságra teremtve.

– Ez elég szomorúan hangzik.

Travis felvette a szerszámát.

– Az is. De ez a valóság. Én mindenesetre besétáltam a csapdába.

– Milyen csapdába?

Travis nem szívesen beszélt erről Danának, mert szégyellte magát, és csalódott önmagában. Miért nem vette észre hamarabb, milyen ember is valójában Brittney?

– Kívülről minden jól nézett ki, de a házasságunkban nem volt igazi tartalom.

– Szeretted őt, ugye?

– Igen… legalábbis azt a nőt, akinek hittem. Amíg át nem láttam rajta. Talán nem tudtam, mi az a szerelem. De ki tudja? Mindegy, már nem számít. – Sóhajtott. – Te mindig ráveszel, hogy olyan dolgokról beszéljek, amikről nem akarok. Még egy napja se vagyunk együtt, és máris kiöntöm neked a szívem. – Körbenézett. – Ma este érünk Mr. Gunterhez, vagy csak holnap reggel?

– Mire odaérünk, már sötét lesz, de ha tartod a lépést, menni fog.

Dana felvette a láncfűrészt, és a hátizsákokhoz ment. Travis követte.

– Ilyen időben jó lenne tető a fejünk felett – mondta. – És minél hamarabb megnézném az öreget.

– Akkor induljunk.

Tizenöt perccel később már újra az erdőben jártak.

– Sötétedés után nem sokkal elérjük az ösvényt a kunyhójához – mondta Dana.

– Jól hangzik.

– Egyébként jó munkát végeztél. Örültem, hogy ott vagy.

Travis vigyorgott.

– Örülök, hogy segíthettem.

Még az erdőben jártak, amikor lement a nap. Dana megkönnyebbült, amikor végre elérték a keskeny, kitaposott ösvényt. Fáradt volt, de igyekezett nem mutatni.

– Már csak körülbelül fél mérföld van hátra. Tudja, hogy jössz?

– Próbáltam felhívni, de itt gyenge a térerő. Megpróbálom még egyszer. – Travis elővette a mobilját.

Dana hallotta a csengést, de senki sem vette fel. Travis visszatette a készüléket a kabátzsebébe.

– Azt hiszem, kockáztatnunk kell.

– Hogy lelő?

Ez csak félig volt vicc. Az olyan remetéknél, mint Mr. Gunter, soha nem lehet tudni.

– Hangosan kiáltok, ha közelebb érünk a házhoz. Talán válaszol.

A kunyhó felé indultak. Travis kiáltotta a férfi nevét, de semmi válasz. Beléptek a bejárati ajtó feletti kis előtető alá. Travis még egyszer kiáltott. Még mindig nem jött válasz. Kopogott – semmi. Odament egy kis, koszos ablakhoz, és benézett.

– Ó, a fenébe.

Dana az ablakhoz rohant. Travis letette a láncfűrészt, és kinyitotta a bejárati ajtót. Dana megállt az ajtóban.

– Travis…

Látott egy férfit, aki mozdulatlanul feküdt a kunyhó egyik sarkában egy egyszerű, nagy ágyon. Még a lámpa halvány fényében is láthatta, hogy a bőre hamuszínű.

Travis a földre dobta hátizsákját, és letérdelt az ágy mellé, két ujját a férfi nyakára tette.

– Életben van.

Mr. Gunter szeme kinyílt.

– Dr. Russell? Mit keres itt? – motyogta.

– Azért jöttem, hogy levigyem erről a lángoló hegyről. – Travis magához húzta a sürgősségi hátizsákját.

– Nem kellett volna idejönnie.

– Butaság. A jó orvos gondoskodik a betegeiről. Még a makacsokról is. – Travis nyugodtan beszélt, de Dana hallotta, mennyire aggódik.

– Mr. Gunter, mióta érzi rosszul magát? – kérdezte.

– Ebéd után kezdődött.

Travis lehúzta a takarót a férfi lábikrájáról, és megérintette. Dana látta a bőr alatt felgyülemlett folyadékot.

– Víz van a lábában. – Travis elővette a sztetoszkópot, és meghallgatta a férfi mellkasát. – Szabálytalan szívverés és légszomj. Mr. Gunter, a veséi nem működnek. Pont ettől tartottam. A lehető leggyorsabban el kell vinnünk dialízisre.

Az öreg erőtlenül megpróbált felülni.

– Nem hagyhatom itt a házamat.

– Nincs más választása. – Travis a vállára tette a kezét, és óvatosan visszatolta. – Hol vannak a gyógyszerei?

Mr. Gunter egy egyszerű fadobozra mutatott a falon.

– Hozom. – Dana kivett öt tablettás dobozt, és az ágyra tette őket.

Travis röviden elolvasta a címkéket, kiválasztott egyet, és kivett belőle két tablettát.

– Megnéznéd, hogy találsz-e tiszta ivóvizet?

– Kint van egy kút. – Mr. Gunter a hátsó kijáratra mutatott.

Dana bólintott és kiment. Visszatérve levett egy poharat a polcról, megtöltötte, és az ágyhoz ment.

Mr. Gunter ránézett, de közben Travishez beszélt, aki segített neki felülni.

– Ki ez a csinos lány?

– Dana Warrennek hívják, az erdészeti szolgálatnál dolgozik. Ő hozott ide. – Travis két tablettát tett Mr. Gunter szájába, óvatosan megtámasztotta a fejét, és odaadta neki a vizet. – De ne igyon túl sokat – figyelmeztette. – Először ki kell szednünk magából a folyadékot, mielőtt enne vagy inna valamit.

– Nem kellett volna idejönniük – morogta a beteg.

– Nem tudtam elérni, és aggódtam. És úgy tűnik, igazam volt. A maga állapotában nem maradhat itt. Ha a tűz eljut idáig…

– Minden évben ezt mondják. Ötven éve élek itt, de soha nem történt semmi.

– Lehet, de ez még nem jelenti azt, hogy nincs szüksége orvosi ellátásra.

Danát lenyűgözte Travis nyugodt hangja, ő legszívesebben megrázta volna a makacs öregembert.

– Most pont errefelé tart – mondta.

– Majd meglátjuk. – Mr. Gunter szinte átfúrta a tekintetével.

– Megnéznéd, találsz-e valami könnyű ételt neki? – szólt Travis a lánynak.

– Nem akarom, hogy egy kormányzati alkalmazott a konyhámban kotorásszon – morgott az öreg. – A szövetségi tisztviselőkben nem lehet megbízni.

– Hát, ebben az esetben igen. És amúgy sincs elég ereje, hogy megakadályozza. Remélem, nem bánja, ha mi is eszünk, szeretnék meleg ételt a szárított marhahús helyett. Majd pótoljuk, amint a városba értünk. Most pedig feküdjön le, és pihenjen egy kicsit.

Mr. Gunter kelletlenül engedelmeskedett.

Dana elővette a rádióját.

– Megnézem, mit találok, de előbb be kell jelentkeznem.

– Oké. Kérd meg őket, hogy hívják a mentőket. Hajnalban szükségünk lesz egy helikopterre.

– Rendben. – Dana kiment a verandára és telefonált. Rövid megbeszélés után visszatért. – Javul az idő. Holnap reggel itt lesz a helikopter. Egy mezőn száll le, körülbelül két mérföldre délkeletre. Mr. Gunter, remélem, van közlekedési eszköze.