A fordítás és szerkesztés az alábbi kiadás alapján készült:

Brian Herbert and Kevin J. Anderson: The Hunters of Dune

Tom Doherty Associates, New York, 2006

Fordította: Galamb Zoltán

Borítógrafika: Molnár Márk

Borítótipográfia: Szabó Vince

Szerkesztette: Takács Gábor

Tördelés: Gelányi Mariann

Korrektúra: Czene István

Copyright © Herbert Properties, LLC, 2023

Hungarian translation © Galamb Zoltán, 2023

Hungarian edition © GABO, 2023

Borítógrafika © Molnár Márk, 2023

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

ISBN 978-963-566-534-1

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

TOM DOHERTYNEK

Akinek támogatása és a Dűne-univerzum – valamint a szerzők – iránti lelkesedése fáradhatatlan. Tom, az odaadó kiadó és jó szemű üzletember már régóta a Dűne rajongója, és egykor Frank Herbert jóbarátja volt.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ahogy a korábbi Dűne-regényeink esetében, úgy most is rengeteg ember erőfeszítéseinek eredményeként lett a kézirat a lehető legjobb. Szeretnénk köszönetet mondani Pat LoBruttónak, Tom Dohertynek és Paul Stevensnek a Tor Booksnál, Carolyn Caughey-nek a Hodder & Stoughtonnál, Catherine Sidornak, Louis Moestának és Dian Jonesnak a WordFire, Inc. csapatából. Byron Merrittnek és Mike Andersonnak, akik borzasztóan sok munkát fektettek a dunenovels.com weboldalba. Alex Parkie-nek, aki mélyreható javaslatokkal látott el minket a zsidó filozófiáról és tradíciókról, és dr. Torkos Attilának, aki komoly munkát végzett a regények tényeinek és következetességének ellenőrzésével.

Rajtuk kívül még sok támogatónk volt az új Dűne-regények megírásakor, köztük John Silbersack, Robert Gottlieb és Claire Roberts a Trident Media Groupnál, Richard Rubinstein, Mike Messina, John Harrison és Emily Austin-Bruns a New Amsterdam Entertainmentnél, Penny és Ron Merritt, David Merritt, Julie Herbert, Robert Merritt, Kimberly Herbert, Margaux Herbert és Theresa Shackelford pedig a Herbert Properties LLC-nél.

És mint mindig, ezek a könyvek sem jöttek volna létre feleségeink, Janet Herbert és Rebecca Moesta Anderson szüntelen segítsége és támogatása, valamint Frank Herbert eredeti géniusza nélkül.

A SZERZŐK MEGJEGYZÉSE

Bárcsak Frank Herbert köztünk maradhatott volna, hogy megírja ezt a könyvet!

A Dűne eretnekei (1984) és A Dűne Káptalanház (1985) megjelenése után még sok mindent tervezett megírni, hogy a Dűne-krónikák egy fantasztikus fináléval zárulhasson. Bárki, aki olvasta a Káptalanházat, tudja, hogy a regény fájóan nyitott befejezéssel zárult.

Frank Herbert utolsó alkotása, a Man of Two Worlds (Két világ lakója) Briannel együttműködve született, és együtt tervezték megírni a Dűne-könyvek folytatásait, elsősorban a Butleri Dzsihád történetét. Ám a csodaszép ajánlás és a Káptalanházhoz írt kóda – ami a Frank felesége, Beverly előtti főhajtásként került a kötetbe – elolvasása után Brian úgy vélte, a Dűne-krónikáknak itt kell véget érnie. Ahogyan a Dreamer of Dune-ben (A Dűne megálmodója), Frank Herbert életrajzában elmagyarázta, szülei írócsapatot alkottak, és immár mindketten távoztak az élők sorából. Ezért Brian éveken át nem nyúlt a sorozathoz.

1997-ben, több mint egy évtizeddel édesapja halála után, Brian elkezdett beszélgetni Kevin J. Andersonnal a történet befejezésének lehetőségéről, vagyis arról, hogy megírnák a legendás Dűne 7-et. Ám Frank Herbert nem hagyott hátra jegyzeteket, és úgy gondoltuk, teljesen saját képzeletünkre hagyatkozva kell majd megírnunk a befejezést. Hosszas tanácskozás után úgy határoztunk, hogy még nagy mennyiségű előzetes munkát kell elvégeznünk, mielőtt belefoghatunk a Dűne 7-be – nem csupán magának a történetnek az alapjait kellett lefektetnünk, hanem előbb meg is kellett ismertetnünk a könyvvásárló közönséggel és olvasók egy új nemzedékével a hihetetlenül képzeletgazdag Dűne-univerzumot.

Több mint húsz esztendő telt el a Káptalanház megjelenése óta. Jóllehet rengeteg olvasó kedvelte az eredeti, klasszikus Dűne regényt, vagy a három első kötetet, a nagyközönség egy jelentős hányada nem követte végig a teljes regényfolyamot. Újra kellett szítanunk az érdeklődésüket, és fel kellett készítenünk ezeket az olvasókat is.

Úgy döntöttünk, hogy elsőként egy előjáték-trilógiát írunk meg – Az Atreides-házból, A Harkonnen-házból és A Corrino-házból álló „Előjáték a Dűnéhez” sorozatot. Amikor Az Atreides-ház megírásához készülődve elkezdtük végigtanulmányozni Frank Herbert felhalmozott jegyzeteit, Brian, legnagyobb meglepetésére, két széfdobozra bukkant, melyeket édesapja még a halála előtt bérelt ki. A dobozokban Brian két régi típusú floppylemezt és egy mátrixnyomtatóval kinyomtatott szöveget talált, melyen „A Dűne 7 cselekményvázlata” és a „Jegyzetek a Dűne 7-hez” felirat állt – a szöveg pedig pontosan leírta, hová akarta eljuttatni Frank Herbert a történetet.

Miután elolvastuk az anyagot, úgy éreztük, hogy a Dűne 7 a sorozat nagyszabású lezárása lesz, mely izgalmas, rengeteg fordulattal, csavarral és meglepetéssel teli cselekmény keretében egybefonja a sorozat történetének szálait és összehozza a jól ismert szereplőket. További jegyzeteket és oldalakat is találtunk elraktározva, melyek jellemeket és történeteket vázoltak fel, ezenkívül pedig fel nem használt előszavakra és más művek vázlataira leltünk.

Most, hogy előttünk volt az útvonalterv, hozzáláttunk az „Előjáték-trilógia” megírásához, mely Leto herceg és Lady Jessica, a gonosz Harkonnen báró és Pardot Kynes planetológus történeteit meséli el. A trilógia elkészülte után megírtuk a „Dűne legendái”-t – A Butleri Dzsihádot, A gépirtó hadjáratot és A corrini csatát –, mely az egész Dűne-univerzumot alapjaiban meghatározó és alakító eredeti konfliktusokat és eseményeket tárja elénk.

Kétségtelen, hogy Frank Herbert zseni volt. A Dűne minden idők legnagyobb példányszámban eladott és legkedveltebb tudományos-fantasztikus regénye. Már az embert próbáló vállalkozásunk kezdetén felismertük, hogy nem csupán lehetetlen, hanem egyenesen badarság lenne megpróbálkozni Frank Herbert írói stílusának utánzásával. Mindkettőnkre erős hatást gyakoroltak Frank Herbert művei, és néhány rajongónk fel is emlegette a stílusbeli hasonlóságokat. Azonban tudatosan úgy írtuk meg e könyveket, hogy míg felidézik a Dűne hangulatát és monumentalitását, a szavak és mondatok, bár stílusukban kölcsönöznek elemeket Frank Herberttől, mégis a sajátjaink.

Örömmel tudatjuk mindenkivel, hogy Az Atreides-ház megjelenése óta az eredeti Dűne-krónikák ismét jelentősen jobban fogynak, mint korábban. Frank Herbert: Dűne és Frank Herbert: A Dűne gyermekei címen, William Hurt és Susan Sarandon főszereplésével, két nagy sikerű, hatórás televíziós minisorozatot mutattak be a széles közönség számára (és mindkettőt Emmy-díjjal jutalmazták). Ezek ott vannak a Sci-Fi Channel történetének legnézettebb adásai között.

Végül, több mint kilenc esztendeig tartó előkészület után úgy éreztük, megérett az idő a Dűne 7-re. Miután végigböngésztük Frank Herbert cselekményvázlatát és jegyzeteit, rájöttünk, hogy amit a történet felölel, több mint ezerháromszáz oldalt töltene ki. Ezért a regényt két részben, A Dűne vadászai és a rákövetkező, A Dűne homokférgei című részekben adjuk ki.

A nagy ívű eposzból még sok minden megírásra vár, és szándékaink szerint újabb izgalmas regényekkel bővítjük majd a sorozatot, melyek a Frank Herbert által körvonalazott nagyszerű, briliáns történet további részeit mesélik el. A Dűne regényfolyam még korántsem zárult le!

Brian Herbert és Kevin J. Anderson, 2006. április

A zsarnok II. Leto 3500 éves uralkodása után hátramaradt birodalomnak önmagáért kellett küzdenie. Az Éhínség és az azt követő Szétszóródás alatt az emberiség maradványai a világűr vadonjába vetették magukat. Ismeretlen vidékekre menekültek, ahol vagyon és biztonság után kutattak, ám hiába. E túlélők és leszármazottaik tizenöt évszázadon át rettenetes nehézségeket álltak ki: az emberiség teljes újjászervezését.

Az energia- és nyersanyagforrásaitól megfosztott régi Impérium szétesett. Új hatalmi csoportosulások eresztettek gyökeret és erősödtek meg, de az emberek soha többé nem fogják megengedni maguknak, hogy egyetlen monolitikus vezetőtől vagy kulcsfontosságú anyagtól függjenek. A kudarc önmagukban álló okai ezek.

Egyesek úgy tartják, a Szétszóródás II. Leto Arany Ösvénye volt, tűzpróba, mely örökre megedzette az emberi fajt, és olyan leckét tanított meg neki, melyet immár soha nem felejt el. Ám hogyan lehet, hogy egy ember – még ha ember-isten és félig homokféreg is – szándékosan ekkora szenvedést szabadítson a gyermekeire? Most, hogy az Elveszettek leszármazottai kezdenek visszatérni a Szétszóródásból, legfeljebb elképzelni tudjuk azokat a valós szörnyűségeket, melyekkel testvéreinknek szembe kellett nézniük.

LIGA BANKI FELJEGYZÉSEK
GAMMUI FIÓK

Még a legtanultabb emberek sem tudják elképzelni a Szétszóródás nagyságát. Történészként iszonyatos még csak belegondolnom is, mennyi tudás, diadal és tragédia hiteles beszámolója veszett el végérvényesen. Egész civilizációk emelkedtek fel és tűntek el, amíg a Régi Birodalomban maradottak elégedetten ültek önteltségükben.

Új fegyverek és technológiák születtek az Éhínség megpróbáltatásainak köszönhetően. Vajon tudtunkon kívül miféle ellenségeket teremtettünk magunknak? Vajon a Zsarnok miféle vallásokat, miféle torzulásokat, miféle társadalmi mozgásokat indított el? Sosem tudhatjuk meg, és attól tartok, e tudatlanságunk kísérteni fog bennünket.

TAMALANE NŐVÉR,
KÁPTALANHÁZI ARCHÍVUMOK

Saját elidegenített fivéreink, azok az elveszett tleilaxiak, akiknek nyoma veszett a Szétszóródás zűrzavarában, visszatértek közénk. Ám alapvető változásokon mentek keresztül. Az arctáncoltatók megerősödött törzsét hozták magukkal, és állítják, hogy eme alakváltoztatókat ők fejlesztették ki. Az elveszett tleilaxiakkal kapcsolatos saját elemzéseim azonban arra utalnak, hogy alacsonyabb rendűek nálunk. Még arra sem képesek, hogy fűszert hozzanak létre axolotltartályaikban, mégis azzal kérkednek, hogy felsőbbrendű arctáncoltatókat alkottak meg? Miként lehetséges ez?

És a Megbecsült Matrónák. Szövetséggel kecsegtetnek, tetteik ugyanakkor brutalitásról és a meghódított népek rabszolgasorba döntéséről árulkodnak. Elpusztították a Rakist! Hogyan bízhatnánk bennük, vagy az elveszett tleilaxiakban?

SCYTALE MESTER,
LEPECSÉTELT JEGYZET EGY LEÉGETT TLEILAXI LABORATÓRIUM MARADVÁNYAI KÖZT

Duncan Idaho és Sheeana ellopták a nemhajónkat, és ismeretlen helyekre repültek. Számos eretnek nővérrel együtt távoztak, sőt, még Miles Teg basharunk gholáját is magukkal vitték. Frissen megkötött szövetségünk arra csábít, hogy utasítsam a Bene Gesseritet és a Megbecsült Matrónákat, hogy minden figyelmüket e hajó és értékes utasainak elfogására összpontosítsák.

Mégsem teszem. Ki találhatna meg egy nemhajót a világűr végtelenjében? Sokkal fontosabb, hogy ne feledjük el, összehasonlíthatatlanul veszélyesebb ellenség közeleg felénk.

SÜRGŐS VÉSZÜZENET
MURBELLA FŐTISZTELENDŐ ANYÁTÓL ÉS NAGYSÁGOS MEGBECSÜLT MATRÓNÁTÓL

HÁROM ÉVVEL A KÁPTALANHÁZRÓL VALÓ SZÖKÉS UTÁN

Az emlékezet elég éles fegyver ahhoz, hogy mély sebeket ejtsen.

EGY MENTÁT SIRALMAI

Azon a napon, amikor meghalt, a Rakis – a korábban Dűneként ismert bolygó – is vele halt.

A Dűne. Örökre elveszett!

A menekülő Ithaka nevű nemhajó archívumtermében Miles Teg gholája újranézte a sivatagbolygó utolsó perceit. Balján melanzsillatú gőz szállt fel élénkítőitalából, de a tizenhárom éves fiú rá se hederített, ehelyett mély Mentát-összpontosításba merült. Ezek a történelmi felvételek és holoképek különösen lenyűgözték őt.

Itt ölték meg az eredeti testét. Furcsa, hogy meg tudtak gyilkolni egy egész világot. Rakis… a legendás sivatagbolygó, immár nem volt több üszkös golyóbisnál.

Az alacsony asztal fölé kivetített képek a Megbecsült Matrónák harci járműveit mutatták, melyek a márványosan sötét felszínű glóbusz felett gyülekeztek. A hatalmas, felderíthetetlen nemhajók – amilyen ez az ellopott jármű is volt, melynek fedélzetén most Teg és menekülttársai éltek – oly roppant tűzerővel rendelkeztek, amihez foghatót sohasem alkalmazott a Bene Gesserit. A hagyományos atomfegyverek csupán apró tűszúrások hozzájuk képest.

Ezeket a fegyvereket biztosan a Szétszóródásban fejlesztették ki. Teg egy egyszerű Mentát-kivetítést követett végig. Kilátástalanság szülte emberi lelemény? Vagy valami egészen másról volt szó?

A lebegő képen felsorakozott, fegyverektől vértezett hajók tüzet nyitottak, és a bolygóra szabadították a Bene Gesseritek által azóta „obliterátor” névvel illetett szerkezetek hamvasztó sugarait. A bombázás addig folytatódott, mígnem a bolygón minden élet elpusztult. A homokos dűnék fekete üveggé olvadtak össze; még a Rakis légköre is belobbant. Hatalmas férgek és kiterjedt városok, emberek és homokplanktonok, mind megsemmisültek. Semmi, még ő sem élhette túl odalent a támadást.

Most, közel tizennégy évvel később, egy mérhetetlenül megváltozott világmindenségben a nyakigláb kamasz kényelmesebb magasságba állította a tanulószéket. A saját halálom körülményeit tanulmányozom. Megint.

Teg szigorúan véve klón volt, nem pedig egy holttest sejtjeiből növesztett ghola, noha a legtöbben ez utóbbi szóval illették. Fiatal bőrében egy idős férfi élt, a Bene Gesserit üdvéért folytatott számos hadjárat veteránja. Nem tudta felidézni élete utolsó pillanatait, ám az archív felvételek nem hagytak kétséget a történtek felől.

A Dűne értelmetlen elpusztítása a Megbecsült Matrónák könyörtelenségét bizonyította. Szajhák, így nevezték őket a Nővérek. És jó okkal tették.

Megböködte az intuitív ujjvezérlőket, és ismét előhívta a képeket. Visszásnak tűnt kívülről szemlélni az eseményeket, hiszen tudta, hogy ő maga is odalent harcolt és esett el, amikor a felvételek készültek…

Teg halk neszre lett figyelmes az archívum ajtaja felől, és észrevette, hogy a folyosóról Sheeana figyeli. A nő arca ösztövérnek és szögletesnek hatott, bőre rakisi örökségének köszönhetően barnás volt, borzas, borostyánszínű haját rézvörös csíkok tarkázták a sivatagi napon töltött gyermekkor hagyatékaként. Szeme telikékjét a születése óta folytonos melanzsfogyasztásnak, és a Tisztelendő Anyává váláshoz szükséges fűszeragóniának köszönhette. Ő volt a legfiatalabb, aki valaha túlélte ezt a próbát, mesélték Tegnek.

Sheeana telt ajkai tűnődő mosolyra húzódtak.

– Már megint csatákat tanulmányozol, Miles? Nem szerencsés, ha egy hadvezér ennyire kiszámítható.

– Rengeteget át kell néznem – felelte a fiú mutáló serdülőhangján. – A bashar sok mindent elért háromszáz szabvány év alatt, mielőtt meghaltam.

Amikor Sheeana felismerte a kivetített felvételt, arcvonásai zaklatott maszkká torzultak. Teg már szinte megszállottként nézte végig újra meg újra ezeket a képeket, mióta elmenekültek ebbe a bizarr és feltérképezetlen világmindenségbe.

– Valami hír Duncan felől? – érdeklődött, hátha sikerül elterelnie a lány figyelmét. – Új navigációs algoritmussal kísérletezett, hogy elvigyen minket ebből a…

– Pontosan tudjuk, hol vagyunk. – Sheeana önkéntelenül felszegte az állát, ahogy egyre gyakrabban tette, mióta a menekülők csapatának vezetője lett. – Eltévedtünk.

Teg automatikusan a Duncan Idahót illető kritika elé vágott. Eredeti szándékuk szerint mindenkit – a Megbecsült Matrónákat, a lezüllött Bene Gesserit rendet és a titokzatos Ellenséget is – meg akartak akadályozni, hogy rátaláljanak a hajóra.

– Legalább biztonságban vagyunk.

Sheeana láthatóan nem volt meggyőződve erről.

– A túl sok ismeretlen tényező zavar, a helyzetünk, az üldözőink kiléte… – Hirtelen elhallgatott, aztán így folytatta: – Magadra hagylak a tanulmányaiddal. Hamarosan összegyűlünk, hogy megvitassuk a helyzetünk.

Teg felkapta a fejét.

– Valami változás?

– Semmi, Miles. És azt hiszem, megint csak ugyanazok az érvek hangzanak majd el. – Megvonta a vállát. – Úgy tűnik, a többi nővér ragaszkodik hozzá. – Halk köpenysurrogás kíséretében kilépett az archívumteremből, és magára hagyta a fiút a hatalmas és láthatatlan hajó zümmögő csendjében.

Vissza a Rakisra. Vissza a halálomhoz… és a hozzá vezető eseményekhez. Teg visszatekerte a felvételeket, összegyűjtötte a jelentéseket és szempontokat, majd ismét végignézte mind, egyre messzebb hatolva az időben.

Most, hogy gholaemlékeit felébresztették, tudta, mit tett a haláláig. Szükségtelen volt megnéznie a felvételeket ahhoz, hogy megértse, miként jutott efféle kutyaszorítóba az öreg bashar a Rakison, hogyan idézte elő maga az eseményeket. Annak idején ő és hű emberei – híres hadjáratainak veteránjai – elloptak egy nemhajót a Gammun, a történelem által egykor Giedi Prime-ként, a gonosz, ám már rég kipusztított Harkonnen-ház szülőbolygójaként ismert világon.

Évekkel azelőtt Teget az ifjú Duncan Idaho ghola őrzésére vitték oda, miután már tizenegy korábbi Duncan ghola merénylet áldozata lett. Az idős basharnak sikerült életben tartania a tizenkettediket, mígnem felnőtté vált és visszaállította az emlékeit, majd segített elszökni neki a Gammuról. Amikor az egyik Megbecsült Matróna, Murbella, megkísérelte szexuális eszközökkel rabszolgájává tenni őt, nem is sejtette, hogy tleilaxi megalkotói által belé oltott képességeivel Duncan ejtette rabul a nőt. Kiderült, hogy Duncan eleven fegyver, akit arra terveztek, hogy meghiúsítsa a Megbecsült Matrónák törekvéseit. Nem csoda, hogy a felbőszült szajhák ennyire elkeseredetten keresik, hogy megöljék.

Miután Megbecsült Matrónák és csatlósaik százait mészárolta le, az idős bashart az őt életük feláldozásával is megvédelmező katonák rejtegették. Paul Muad-Dib, vagy talán a Butleri Dzsihád fanatikus napjai óta egyetlen tábornokhoz sem voltak ennyire hűek az emberei. A bashar nosztalgiától fátyolos szemű evés-ivás közben elmagyarázta nekik, hogy egy nemhajót kell ellopniuk a számára. Jóllehet a feladat megvalósíthatatlannak tűnt, a veteránok fejében meg sem fordult, hogy ne teljesítsék a kérését…

Az archívumtárba húzódva az ifjú Miles most áttekintette a Gammu űrkikötőjének biztonsági felvételeit, melyeket a városi Liga Bank magas épületéből készítettek. A támadás minden lépése tökéletesen észszerűnek tűnt számára, még évek távlatából is. Kizárólag ekképp lehetett sikert elérni, mi pedig teljesítettük a feladatot…

Azt követően, hogy a Rakisra repültek, Teg és emberei megkeresték Odrade Tisztelendő Anyát és Sheeanát, akik egy hatalmas féreg hátán jutottak el a sivatag mélyére, hogy ott találkozzanak a nemhajóval. Kevés idejük volt. A bosszúszomjas Megbecsült Matrónák hamarosan beérik őket, és nem kegyelmeznek a basharnak, amiért a Gammun bolondot csinált belőlük. A Rakison a megmaradt embereivel a szokásosnál erősebben felfegyverzett, páncélozott járműveken elhagyta a nemhajót. Eljött az ideje egy végső, létfontosságú ütközetnek.

Mielőtt a bashar az embereivel a szajhák ellen indult volna, Odrade mintegy véletlenül, ugyanakkor hatalmas hozzáértéssel megkarmolta az idős férfi cserzett nyakát, hogy feltűnésmentesen sejtmintákat gyűjtsön. Mind Teg, mind a Tisztelendő Anya pontosan tudta, hogy ez volt az utolsó lehetőség a Szétszóródás után felbukkant egyik legkiválóbb katonai elme megőrzésére. Felismerték, hogy a halálba indul. Miles Teg végső ütközetére készült.

Mire a bashar és emberei a felszínen összecsaptak a Megbecsült Matrónákkal, a szajhák további csapatai gyors ütemben megszállták a nagyobb rakisi településeket. Lemészárolták a Keenben maradt Bene Gesserit nővéreket. Megölték a tleilaxi mestereket és a Megosztott Isten papjait.

A csata már elveszett, de Teg és harcosai példátlan elszántsággal vetették rá magukat az ellenség védvonalaira. Mivel a Megbecsült Matrónák önhittségükben képtelenek lettek volna elfogadni efféle megszégyenítést, a szajhák az egész világ ellen intéztek válaszcsapást, elpusztítva mindent és mindenkit a bolygón. Köztük Teget is.

Időközben az idős bashar harcosai elterelő hadműveletbe kezdtek, melynek révén a nemhajó el tudott szökni, fedélzetén Odradéval, a Duncan gholával és Sheeanával, aki a jármű rakterébe csalta az ősöreg homokférget. Nem sokkal az után, hogy a hajó biztonságos távolságra jutott, a Rakis megsemmisült – és a fedélzetre csalt féreg maradt fajtája utolsó példánya.

Ezzel lezárult Teg első élete. Valós emlékei itt véget értek.

Most, hogy a végső bombázás felvételeit figyelte, Miles Teg eltűnődött, vajon eredeti teste mikor vált semmivé. Tényleg számított ez? Most ismét életben volt, és még egy esélyt kapott.

A sejtmintákból, melyeket Odrade a nyakáról nyert, a Nővérek megnövesztették basharjuk testének mását, majd működésbe hozták genetikus memóriáját. A Bene Gesserit tudta, hogy szükségük lesz taktikai zsenijére a Megbecsült Matrónák ellen viselt háborúban. A fiúkorba lépett Teg pedig valóban győzelemre vezette a Nővéreket a Gammun és a Kereszteződésen. Mindent megtett, amit kértek tőle.

Később, Duncan oldalán, Sheeanával és szakadárjaival újfent elorozták a nemhajót, és elszöktek a Káptalanházról, mivel nem tudták elviselni azt, amit Murbella művelt a Bene Gesserittel. A szökevények mindenki másnál jobban ismerték a titokzatos ellenséget, amely továbbra is üldözte őket, függetlenül attól, mennyire nehezen akadhattak csak nyomára a nemhajónak…

Teg, akit kimerítettek a tények és az erőszakkal előhívott emlékek, lekapcsolta a felvételt, kinyújtóztatta vékony karjait, és elhagyta az archívumok részlegét. Többórányi élénk gyakorlatozás várt rá, majd fegyverforgatási képességeit kellett fejlesztenie.

Noha tizenhárom éves testben élt, folytonosan készen kellett állnia bármire, és egyetlen pillanatra sem lanyhulhatott a figyelme.

Mi értelme olyasvalakit felkérni, hogy vezessen, aki már elveszett? És ezek után miért csodálkoztok azon, hogy sehova nem vezet?

DUNCAN IDAHO:
EZER ÉLET

Sodródtak. Biztonságban voltak. Eltévedtek.

Azonosíthatatlan hajó tévelygett egy azonosíthatatlan világmindenségben.

Duncan Idaho, mint már annyiszor, magányosan állt a hajóhídon, és tudta, hogy a rettentő Ellenség még mindig igyekszik a nyomukra bukkanni. Fenyegetés fenyegetést zárt magába. A nemhajó a fagyos semmiben bolyongott, távol bármely, feljegyzésekben fennmaradt emberi felderítőút vonalától. Egy teljességgel ismeretlen világegyetem zárta körül őket. Képtelen volt eldönteni, vajon rejtőzködnek, vagy csapdába kerültek. Nem tudta, miként juthatna vissza valamely ismert csillagrendszerhez, ha akarna.

A híd független kronométere szerint évek óta kóboroltak ebben a furcsa, torz más térben… habár ki a megmondhatója, miképpen múlik az idő egy másik univerzumban? A fizika törvényei és a galaktikus környezet is egészen más lehet itt.

Váratlanul, mintha aggodalmát valamiféle jövőbelátó-képesség táplálta volna, észrevette, hogy a fő műszerfal összevissza villog, miközben a stabilizáló hajtóművek időről időre felzúgtak. Jóllehet nem látott semmi szokatlant az immár ismerősnek ható gázfodrokon és eltorzult energiatajtékokon kívül, a nemhajó olyasmibe botlott, amit leginkább az „egyenetlen térdarab” névvel illethetett. Mégis, miként kerülhettek turbulenciába ott, ahol semmi sincs?

A hajó a szokatlan gravitáció nyaktörő löketeitől, a nagy energiájú részecskék kiszámíthatatlan áramlataitól hánykódott. Amikor Duncan leállította az automata navigációs rendszereket, és útvonalat változtatott, a helyzet csak rosszabb lett. A jármű előtt alig észlelhető, narancssárga fények villantak fel, mint valamiféle halvány, pislákoló tűz. Érezte, ahogy megrázkódik a fedélzet, mintha belecsapódtak volna valamibe, pedig semmi sem állta az útjukat. Semmi az égvilágon! Üres vákuumban kellett volna haladniuk, amiben sem mozgást, sem turbulenciát nem érezni. Érthetetlen világmindenség ez.

Duncan addig korrigálta az útvonalat, amíg a műszerek és a hajtóművek végül le nem csillapodtak, és el nem tűntek a felvillanások. Amennyiben növekszik a veszély, esetleg újabb kockázatos térhajlító ugrásra kényszerülhet. Amikor korábban elhagyták a Káptalanházat, irányítás nélkül vezette a nemhajót, miután mindent kitörölt a navigációs rendszerekből és a koordináta-adattárolókból, és kizárólag az ösztönére és kezdetleges jövőbelátó-képességére támaszkodott. Valahányszor működésbe hozta a Holtzman-hajtóműveket, Duncan az egész hajót, és fedélzetén a százötven menekült életét is kockára tette. Nem cselekedett volna így, ha nem kényszerül erre.

Három évvel ezelőtt nem volt más választása. Duncan akkor felemelte a hatalmas hajót a leszállómezejéről – valójában nem megszökött, hanem magával vitte az egész börtönt, ahová a Nővérek zárták. Egyszerűen elrepülni nem lett volna elég. Ráhangolt elméjében kirajzolódott a köréjük épített csapda. A Külső Ellenség, bizarr módon ártalmatlannak tűnő álcájukban, egy idős férfi és egy idős nő képében olyan háló birtokában voltak, melyet hatalmas távolságból is kivethettek, hogy beleakadjon a nemhajó. Látta az ezerszínű hálószemeket, ahogy elkezdenek összeszűkülni körülöttük, a nem szokványos pár szája pedig diadalittas mosolyra húzódik. Úgy vélték, ő és a nemhajó már a markukban van.

Duncan pergő ujjakkal, gyémántszilánkhoz hasonlóan éles összpontosítással olyasmikre vette rá a Holtzman-hajtóműveket, amiket még a Liga navigátorai sem merészelnének megkísérelni. Ahogy az Ellenség láthatatlan pókfonala körülfogta volna a nemhajót, Duncan elrugaszkodott, és olyan mélyre repítette a roppant járművet a tér bugyraiba, hogy magát a világmindenség szövetét is feltépte, és túlsiklott az univerzumon. Ősi kardmesteri kiképzését hívta segítségül. Akár egy lassú penge, mely áthatol egy máskülönben átjárhatatlan testpajzson.

A nemhajó pedig egy teljességgel más mindenségben bukkant elő. Duncan ennek ellenére éber maradt, és nem engedett meg magának egyetlen megkönnyebbült sóhajt sem. Ebben a felfoghatatlan univerzumban mi jöhet ezek után?

Most a nemmezőkön túlra kiterjesztett érzékelőkből érkező képeket tanulmányozta. A kinti látvány nem változott: csillagködgázok kacskaringós fátylai, kifacsart koronaszalagok, melyek sosem fognak összeállni csillagokká. Vajon egy fiatal világegyetemben jártak, amely még mindig csak igyekszik égitestekké sűrűsödni, avagy egy végtelenül öreg univerzumban, ahol minden csillag kiégett már, és molekuláris hamuvá lett?

A beilleszkedni képtelen menekültek elkeseredetten vágytak rá, hogy visszakerüljenek a megszokott világba… vagy legalábbis valami más helyre. Félelmeik és aggodalmaik ilyen hosszú idő alatt előbb zavarodottsággá, majd nyugtalansággá és puszta rossz közérzetté redukálódtak. Többre vágytak, mint hogy egyszerűen eltévedve és sértetlenül bolyongjanak. Duncan Idahóban vagy a reményt, vagy minden gondjuk okozóját látták.

A hajón az emberiség frakcióinak vegyes felvágottja utazott (avagy Sheeana és a Bene Gesserit nővérei talán pusztán „példányoknak” tekintették őket?). A válogatott társaságba beletartozott egy csipetnyi ortodox Bene Gesserit – ministránsok, proktorok, Tisztelendő Anyák, sőt, még néhány férfi munkás is –, többek között maga Duncan és a Miles Teg-ghola. Velük utazott még egy rabbi és a hozzá tartozó zsidók egy csoportja, akiket a Megbecsült Matrónák gammui pogromja elől menekítettek ki, egy életben maradt tleilaxi mester, és négy állatias futar – szörnyszerű ember-macska hibridek, akiket a Szétszóródás hozott létre, és a szajhák hajtottak rabigába. A gigantikus raktér ezenkívül hét kisebb homokféreg otthona volt.

Való igaz, nem mindennapi, vegyes társaság vagyunk. Igazi bolondok hajója.

Egy évvel az után, hogy elszöktek a Káptalanházról, és ennek az eltorzult és érthetetlen univerzumnak a foglyai lettek, Sheeana és Bene Gesseritjei névadó szertartásra csatlakoztak Duncanhez. A nemhajó végeláthatatlan bolyongásaiból kiindulva helyénvalónak tűnt Ithakának elnevezni a járművet.

Ithaka, az ókori görög város egykor Odüsszeusz otthona volt, aki tíz éven át vándorolt a trójai háború lezárultával, hogy végül hazataláljon. Duncannek és társainak hasonlóképp olyan helyre kellett lelniük, amit otthonuknak, biztos menedéknek tekinthetnek. Ezek az emberek saját, roppant odisszeájukat élték meg, ráadásul egyetlen térkép, egyetlen csillagmutató nélkül Duncan éppoly elveszettnek érezhette magát, mint a régvolt Odüsszeusz.

Senki nem ismerte fel, hogy maga Duncan is mennyire visszavágyott a Káptalanházra. Szíve Murbellához, szerelméhez, rabszolgájához, parancsolójához kötötte. Tőle elszakadni többszöri élete legnehezebb és egyben legfájdalmasabb vállalkozásának bizonyult. Kétségesnek tűnt előtte, hogy valaha is teljesen kigyógyul a nőből. Murbella…

Ennek ellenére mindig a személyes érzelmek elé helyezte a kötelességet. Szívfájdalmát feledve magára vállalta, hogy még egy elferdült világmindenségben is gondoskodik a nemhajó és utasai biztonságáról.

A legváratlanabb pillanatokban szagok véletlenszerű kombinációi idézték fel benne Murbella jellegzetes illatát. A nemhajó visszaforgatott levegőjében szállingózó szerves észterek csapták meg szagérzékelőit, és hívták elő benne a tizenegy éves együttlét emlékeit. Murbella verítékét, sötét borostyánszínű haját, ajkának jellegzetes ízét és „szexuális összecsapásaik” tengervízre emlékeztető illatát. Szenvedélyes, kölcsönösen egymástól függő együttléteiket esztendőkön át a bensőségesség és a vadság kettőse jellemezte, és egyikük sem bizonyult elég erősnek ahhoz, hogy megszabaduljon béklyóitól.

Nem szabad összekevernem a kölcsönös függőséget a szerelemmel. A fájdalom éppoly sajgónak és elviselhetetlennek bizonyult, mint a kábítószer-elvonás legyengítő agóniája. Ahogy a nemhajó egyre tovább hasította az űrt, Duncan óráról órára távolodott a nőtől.

Hátradőlt, és a külvilágra hangolta egyedülálló érzékeit, folyton amiatt aggódva, nehogy valaki rátaláljon a nemhajóra. E tétlen őrszolgálat egyetlen veszélye az volt, hogy ilyenkor időről időre zavaros álmodozásba feledkezett Murbelláról. Hogy kikerülje a problémát, Duncan részekre osztotta Mentát-elméjét. Ha az egyik szakasz elkalandozott, egy másik rész folytonosan ügyelt, felkészült bármiféle veszélyre.

Együtt töltött éveik során neki és Murbellának négy lánya született. A legidősebb kettő – ikrek – hamarosan felnőtté válnak. Ám amikor az Agónia valódi Bene Gesseritté változtatta az ő Murbelláját, a nő elveszett a számára. Mivel a Megbecsült Matrónák közül korábban egy sem esett át a képzésen – átképzésen –, hogy Bene Gesserit Tisztelendő Anya válhasson belőle, a Nővérek különösen elégedettek voltak vele. Duncan darabokra tört szíve csupán járulékos veszteség volt, és az is maradt.

Murbella kísértő alakja újra meg újra megjelent lelki szemei előtt. Mentát-képességei – amiket egyaránt érzett rendkívüli adottságnak és átoknak – lehetővé tették számára, hogy felidézze a nő minden vonását: ovális arcát és széles homlokát, szigorú, zöld szemét, ami a jádekőre emlékeztette őt, a sudár testet, mely egyforma hatékonysággal harcolt és szerelmeskedett. Aztán eszébe jutott, hogy a jádezöld szemek mélyebb kékké váltak a fűszeragónia után. Már nem ugyanaz a személy…

Gondolatai elkalandoztak, Murbella vonásai pedig megváltoztak az elméjében. Akár egy retinájába égett kép, egy másik nő alakja kezdett kirajzolódni előtte. Az újabb nő ábrázata elmosódott volt, mintha maga is elfeledte volna, hogyan néz ki. Duncan hátrahőkölt. Külső jelenlétet érzékelt, egy elmét, mely összemérhetetlenül felsőbbrendű volt a sajátjánál, és őt kereste, miközben lágyan körbehurkolta az Ithakát.

Duncan Idaho, szólította meg egy hang, csillapítón és nőiesen.

Duncant érzelmek özönlötték el, ám ezzel együtt veszélyre figyelt fel. Mentát-érzékei miért nem jelezték a közeledést? Részekre tagolt elméje egyetlen szemvillanás alatt túlélő módba váltott. A Holtzman-vezérműhöz ugrott, hogy irányítatlanul ismét a messzeségbe repítse a nemhajót.

A hang próbált közbeavatkozni. Duncan Idaho, ne menekülj! Nem az ellenséged vagyok.

Az idős férfi és nő egykor hasonlóképp nyugtatta. Noha fogalma sem volt, kik ők, annyit felfogott, hogy ők jelentették az igazi veszélyt. Ám ez az érett női jelenlét, ez a roppant intellektus ama idegen, azonosítatlan világmindenség felől érintette meg, melyben a nemhajó jelenleg tartózkodott. Duncan minden erejével igyekezett menekülni.

Az Idő Orákuluma vagyok.

Duncan számos életében hallott már az Orákulumról – az Űrligát irányító erőről. A jóságos és mindent látó Idő Orákulumát a nyáját terelgető megnyilvánulásként emlegették, mely tizenötezer esztendővel ezelőtti megalakulása óta vigyázta a Ligát. Duncan mindig is a túlérzékeny navigátorok különös vallásos megnyilvánulásának tartotta ezt a legendát.

– Az Orákulum csak mítosz. – Ujjai a parancsnoki vezérmű érintőgombjai felett várakoztak.

Számos dolog vagyok. Meglepődött, amikor a hang nem mondott ellent a vádjának. Sokan kutatnak utánad. Itt rád fognak találni.

– Megbízom a képességeimben. – Duncan felélesztette a térhajlító hajtóműveket. Arra számított, hogy külső nézőpontjából az Orákulum nem veszi észre, mit csinál. Máshová vezérli a nemhajót, ismét elszökik. Vajon hány különféle erő üldözi őket?

A jövő megkívánja a jelenlétedet. Szerepet osztottak rád a Kralizecben.

A Kralizec… a Tájfuncsata… a rég megjósolt ütközet a világmindenség végén, amely örökre megváltoztatja a jövőt.

– Újabb mítosz – mondta Duncan, amint a többi utas figyelmeztetése nélkül megindította a térhajlító ugrást. Nem kockáztathatta meg, hogy itt maradjon. A nemhajó meglódult, majd ismét az ismeretlenbe vetette magát.

Elhaló hangot hallott, ahogy a jármű kisiklott az Orákulum szorításából, ám a nő cseppet sem tűnt csüggedtnek. Tessék, szólalt meg a távoli hang, majd én vezetlek. A betolakodó hang úgy szakadozott le, akár a vattafoszlányok.

Az Ithaka átvetette magát a meghajlított téren, és egy végeláthatatlanul rövid pillanat múlva ismét előbucskázott belőle.

Csillagok ragyogtak fel mindenfelé a hajó körül. Valódi csillagok. Duncan az érzékelőket tanulmányozta, ellenőrizte a navigációs hálózatot, megpillantotta a napok és csillagködök szikrázó fényét. A megszokott űr. További ellenőrzések lefuttatása nélkül tudta, hogy visszajutottak a saját univerzumukba. Képtelen volt eldönteni, vajon ujjongjon-e örömében, vagy elkeseredetten siránkozzon.

Már nem érzékelte az Idő Orákulumát, és a várható kutatók egyikét sem fedezte fel – sem a titokzatos Ellenséget, sem az egységbe forrt Nővéreket –, jóllehet bizonyosan várnak még a felbukkanására. Kizárt, hogy akár ennyi év után is feladták volna.

A nemhajó folytatta menekülését.

Még a legerősebb és legaltruistább vezetőnek is, függjön bár pozíciója a tömegek szimpátiájától, elsősorban azt kell tennie, amit a szíve diktál a számára, és nem szabad hagynia, hogy a közvélemény nyomása eltántorítsa őt. Kizárólag a bátorság és a jellembeli erő révén hagyhatunk magunk után valódi és emlékezetes örökséget.

IRULAN HERCEGNŐ:
MUAD-DIB ÖSSZEGYŰJTÖTT MONDÁSAI

Murbella, akár egy sárkánycsászárnő, aki épp alattvalói felett ítélkezik, magas trónusán ült a Bene Gesserit-erőd fogadócsarnokában. Tündöklő, kora reggeli napfény áradt be a magas festettüveg-ablakokon, színeket szórva szét a termen.

A Káptalanház a lehető legkülönösebb polgárháború színhelye lett. Tisztelendő Anyák és Megbecsült Matrónák gyűltek egybe két egymásba rohanó űrhajó kifinomultságával. Murbella – aki Odrade átfogó tervét követte – nem hagyott nekik más választást. A Káptalanház immár mindkét csoport otthona volt.

Mindkét szemben álló fél gyűlölte Murbellát a rájuk kényszerített változások miatt, ám egyikőjük sem bizonyult elég erősnek ahhoz, hogy dacoljon vele. Egyesülésük révén a Megbecsült Matrónák és a Bene Gesseritek kibékíthetetlen életfelfogása és társadalmi rendje úgy olvadt össze, akár egy iszonyatos sziámi iker. Sokukat már ennek puszta gondolata is undorral töltötte el. Az újabb vérontás kirobbanásának lehetősége folytonosan fenyegette őket, a kényszerű szövetség pedig a kudarc szélén egyensúlyozott.

Mindez olyan kockázatot jelentett, amit egyes nővérek nem voltak hajlandók vállalni.

– Az önmagunk elpusztítása árán nyert fennmaradás, nem fennmaradás – jelentette ki egykor Sheeana, nem sokkal azelőtt, hogy Duncannel együtt elorozták a nemhajót, és elmenekültek. „A lábukkal szavaztak”, hangzott a régi mondás. Ó, Duncan! Lehetséges, hogy Odrade Főtisztelendő Anya nem jött rá, mire készül Sheeana?

Természetesen, tudtam róla, szólalt meg Odrade hangja a Másik Emlékekből. Sheeana hosszú ideig titkolta előttem, de végül rájöttem.

– És úgy döntöttél, hogy nem figyelmeztetsz rá? – Murbella gyakorta vitázott fennhangon elődje hangjával, a számtalan ősi belső hang egyikével, melyek Tisztelendő Anyává válása óta szólaltak meg benne.

Úgy döntöttem, hogy senkit sem figyelmeztetek. Sheeana saját megfontolásokból kiindulva határozott.

– Most pedig mindkettőnknek el kell fogadnunk a következményeket.

Murbella trónusáról figyelte, ahogy az őrök egy fogolynőt vezetnek elé. Újabb fegyelmi ügyet kell elrendeznie. Újabb példát kell statuálnia. Noha az efféle erődemonstrációk taszították a Bene Gesseriteket, a Megbecsült Matrónák sokra értékelték azokat.

A probléma ezúttal nagyobb horderejűnek számított, ezért Murbella személyesen intézte az ügyet. Ölében lesimította a csillámló fekete és arany palástot. Szemben a Bene Gesseritekkel, akik tisztában voltak a helyükkel, és nem érezték szükségét rangjuk hivalkodó jelképeinek, a Megbecsült Matrónák megkívánták a túldíszített trónusokhoz vagy székkutyákhoz, színpompás, hímzett palástokhoz hasonló, rikító külsőségeket. Így az önmagát kinevező Parancsnok Anya kénytelen volt a sookövekkel és tűzgyémántokkal ékesített, fenséges trónon ülni.

Ennek az árából akár egy nagyobb bolygót is megvehetnék, gondolta. Feltéve, hogy akadna számomra megvételre érdemes.

Murbella lassacskán kezdte meggyűlölni a hivatallal járó cifraságokat, de megértette a szükségszerűségüket. A két rend eltérő ruháiba öltözött nők szüntelenül elé járultak, és mindannyian éberen figyelték, hátha a gyengeség jeleit fedezik fel rajta. Noha a Nővérek képzésében részesültek, a Megbecsült Matrónák ragaszkodtak hagyományos ruházatukhoz, a kígyózó-suhogó palástokhoz és sálakhoz, valamint a testhez simuló trikókhoz. Velük szemben a Bene Gesseritek kerülték az élénk színeket, és sötét, bő köpönyegeket viseltek. Különbözőségük éppoly szembetűnő volt, mint a tolldíszben pompázó pávák és a rejtőszínekben meghúzódó ökörszem közötti eltérés.

A fogoly, egy Annine nevű Megbecsült Matróna arcát rövid szőke haj koronázta, és kanárisárga trikót viselt, rikító zafírkék plázselyem moarépalásttal. Mellkasa előtt összefont karjait elektromos béklyók fogták össze, mintha láthatatlan kényszerzubbonyt öltöttek volna rá, száját idegbénító szájpecek tömte el. Annine hasztalan küzdött a béklyóval, beszédre tett kísérletei pedig csupán érthetetlen horkanásoknak hallatszottak.

Az őrök a trónushoz vezető lépcsőfokok tövébe állították a lázadó nőt. Murbella a vad tekintetre összpontosított, mely dacosan nyilallt felé.

– Már nem vagyok kíváncsi a mondandódra, Annine. Már eddig is túl sokat mondtál.

A fogoly a kelleténél többször kritizálta a Parancsnok Anya vezetői módszereit, és saját gyűléseket szervezett, melyeken kikelt a Megbecsült Matrónák és a Bene Gesseritek összeolvadása ellen. Ráadásul Annine egyes követői eltűntek a fővárosból, és a lakatlan északi területeken létesítettek saját bázist. Murbella nem hagyhatta, hogy efféle provokáció megtorlatlanul maradjon.

A mód, ahogy Annine kezelte a problémát – kínos helyzetbe hozta Murbellát, és a gyáva névtelenség leple mögé bújva nyirbálta hatalmát és tekintélyét –, megbocsáthatatlan volt. A Parancsnok Anya túl jól ismerte már az Anninéhoz hasonlókat. Sem tárgyalással, sem kompromisszummal, sem az értelmére apellálva nem lehetett eltántorítani meggyőződésétől. A nő lényét az ellenállás határozta meg.

Elpocsékolt emberi nyersanyag. Murbella undorodó pillantást vetett rá. Bárcsak Annine a valódi ellenség ellen fordította volna a dühét…

A hatalmas csarnok két oldalán a két érdekcsoporthoz tartozó nők az eseményeket figyelték. Még ebben a teremben sem szívesen keveredtek, ehelyett inkább „szajhákra” és „boszorkányokra” oszlottak. Akár a tűz és a víz.

Az egyesítést követő évek során Murbella nem egy olyan helyzetet vészelt át, melyben akár meg is ölhették volna. Elkerült minden csapdát, kisiklott előlük, alkalmazkodott, súlyos büntetéseket szabott ki.

Az itt összegyűlt nők feletti hatalma teljesen legitimnek számított: egyszerre töltötte be a Főtisztelendő Anya tisztjét, amit Odrade ruházott rá, és a Nagyságos Megbecsült Matrónáét, ami elődje meggyilkolásával szállt rá. Azért választotta magának a Parancsnok Anya megnevezést, hogy ezzel is a két fontos tisztség egyesítését szimbolizálja. Idővel az őt körülvevő nők tanultak, sőt, védelmezni kezdték őt. Murbella leckéi, jóllehet lassan, mégis elérték a kívánt hatást.

A Kereszteződésen lezajlott, többször is fordulópontra jutott csatát követően a támadás alatt álló Nővérek egyetlen esélye a fennmaradásra a Megbecsült Matrónák erőszakosságával szemben az maradt, ha elhitetik velük, hogy diadalt arattak. Egy elmés csavarral pedig a fogva tartók váltak foglyokká, mielőtt feleszméltek volna; a Bene Gesserit tudás, képzés és fortély felülkerekedett versenytársaik merev hitén. Többnyire.

Az őrök a Parancsnok Anya egy intésére megszorították Annine béklyóit. A nő arca eltorzult a fájdalomtól.

Murbella lesétált a fényezett lépcsőfokokon, közben egy pillanatra sem vette le a szemét a fogolyról. Kedvét lelte benne, ahogy a másik tekintete megváltozott, és a dac helyét átvette a félelem, mikor hirtelen rátört a fogolyra a felismerés.

A Megbecsült Matrónák ritkán vették a fáradságot, hogy visszafogják az érzelmeiket, ehelyett inkább kiaknázták azokat. Úgy találták, hogy valamiféle provokatív, állatias arckifejezés, a harag és veszély egyértelmű kimutatása képes meghódolásra kényszeríteni az áldozatukat. Ezzel éles ellentétben a Tisztelendő Anyák gyengeségnek tekintették az érzelmeket, és szigorúan uralkodtak felettük.

– Az évek során sok kihívóval akadtam össze, és mindet megöltem – szólalt meg Murbella. – Párbajoztam Megbecsült Matrónákkal, akik nem ismerték el az uralmamat. Szembeszálltam Bene Gesseritekkel, akik nem voltak hajlandók elfogadni a ténykedésemet. Mennyi időt és vért kell még elpocsékolnom efféle esztelenségekre, miközben a valódi Ellenség vadászik ránk?

Anélkül, hogy levette volna Annine béklyóit, vagy lazított volna a szájpeckén, Murbella előhúzta övéből ragyogó tőrét és Annine torkába szúrta. Mindenféle szertartásosság, méltóság nélkül… egyetlen további percet sem pazarolva rá.

Az őrök talpra rántották a foglyot, ahogy rángatózott, kapálózott és félszavakat hörgött, majd üveges szemmel, holtan összecsuklott. Annine még csak össze sem mocskolta a padlót.

– Távolítsátok el! – Murbella az áldozat plázselyem palástjába törölte a pengét, majd visszaült trónusára. – Ennél sokkalta fontosabb ügyeket kell elintéznem.

Galaxis-szerte könyörtelen és megzabolázatlan Megbecsült Matrónák tevékenykedtek önálló sejtekben, különálló csoportokban, továbbra is létszámfölényben a Bene Gesserittel szemben. Közülük sokan nem voltak hajlandók elfogadni a Parancsnok Anya fennhatóságát, és eredeti tervük szerint vagdalkoztak, égettek fel mindent, pusztítottak és menekültek. Mielőtt szembeszállnának a valódi Ellenséggel, Murbellának őket is be kellett törnie. Mindannyiukat.

Mikor érezte, hogy Odrade ismét megközelíthető, Murbella elméje csendjében így szólt halott mentorához: – Bárcsak ne lenne szükség ilyesmire!

A módszereid brutálisabbak, mint szeretném, de roppant, és az enyéimtől eltérő kihívásokkal kell szembenézned. Téged bíztalak meg a Bene Gesserit fennmaradásának biztosításával. Immár rád vár a munka.

– Halott vagy, és a megfigyelő szerepére kárhoztattál.

A benne lakozó Odrade felkacagott. Ez a szerep összehasonlíthatatlanul kevesebb feszültséggel jár.

A belső párbeszéd alatt Murbella a nyugalom maszkját erőltette magára, hiszen a fogadócsarnokban sokan figyelték őt.

Díszes trónusától balra álló vén és mérhetetlenül hájas Bellonda hajolt oda hozzá.

– Megérkezett a Ligahajó. A lehető leghamarabb idekísérjük a hattagú delegációt. – Bell egykor Odrade ellenpárja és társa volt. Gyakran nem értettek egyet egymással, különösen a Duncan Idaho-tervet illetően.

– Úgy határoztam, hogy megváratom őket. Felesleges elhitetni velük, hogy alig várjuk őket. – Tudta, mit akar a Liga. Fűszert. Mindig fűszert.

Bellonda tokája redőkbe rendeződött, ahogy bólintott.

– Természetesen. Rengeteg formaságot betartathatunk, ha úgy óhajtod. Ízelítőt adunk a Ligának a saját bürokráciájukból.

A legenda úgy tartja, hogy II. Leto tudatának egy gyöngyszeme rejtezik minden egyes homokféregben, mely az ő megosztott testéből származik. Az Istencsászár maga mondta, hogy mostantól fogva végtelen álomban él.

Ám mi lesz, ha felébred? Amikor meglátja, mit műveltünk magunkkal, vajon a Zsarnok kinevet majd minket?

ARDATH
SHEEANA KULTUSZÁNAK PAPNŐJE A DAN BOLYGÓN

Noha a sivatagbolygót élettelenné perzselték, a Dűne lelke tovább élt a nemhajón. Sheeana maga gondoskodott erről.

Ő és a józan képű segéd, Garimi a monitorablaknál álltak az Ithaka nagy raktere felett. Garimi az alacsony dűnék mozgását figyelte, ahogy a hét fogoly homokféreg helyet változtatott.

– Megnőttek.

A férgek kisebbek voltak, mint azok a behemótok, melyekre Sheeana a Rakisról emlékezhetett, de méretesebbek bármelyik példánynál, amelyeket a Káptalanház túl nedves sivatagi övében látott. A hajó hatalmas rakodóterének környezetszabályzói kellően precíznek bizonyultak ahhoz, hogy tökéletesen szimulálják a sivatagi feltételeket.

Sheeana a fejét ingatta, hiszen tudta, hogy a lények primitív emlékezete bizonyára képes felidézni a dűnék végtelen tengerét.

– A férgeink túlzsúfoltnak érzik a helyet – mondta –, és nyugtalanok. Nincs hová menniük.

Alig valamivel azelőtt, hogy a szajhák a semmivel tették egyenlővé a Rakist, Sheeana kimenekített onnan és a Káptalanházra szállított egy ősöreg homokférget. A megérkezésekor félholt behemót szétesett, alighogy a termékeny talajra ért. Bőre ezernyi szaporodásra képes homoksügérré szakadozott szét, melyek rögtön befúrták magukat a földbe. Az ezt követő tizennégy évben ezek a homoksügérek nekiláttak, hogy újabb sivatagos pusztasággá, a férgek új lakhelyévé változtassák a buja növényzetű világot. Végül, amikor alkalmassá váltak a feltételek, a nagyszerű lények újra megjelentek – előbb kicsiny példányok, melyek lassanként hatalmassá és erőteljessé fejlődnek.

Amikor Sheeana elhatározta, hogy megszökik a Káptalanházról, magával vitt néhányat a fejlődésben visszamaradt homokférgekből.

Garimi, akit lenyűgözött a homokban észlelhető mozgás, közelebb hajolt a pláz megfigyelőablakhoz. A sötét hajú segéd tekintete annyira komolynak hatott, mintha egy nálánál évtizedekkel idősebb nőhöz tartozna. Garimi fáradhatatlan igavonó volt, igazi konzervatív Bene Gesserit, aki hajlamosnak mutatkozott megalkuvás nélkül, feketén-fehéren szemlélni az őt körülvevő világot. Noha fiatalabb volt Sheeanánál, ragaszkodott a Bene Gesseritek makulátlanságához, és mélyen sértette az elképzelés, hogy a gyűlölt Megbecsült Matrónák csatlakoztak a Nővérekhez. Egykor Garimi segített Sheeanának kidolgozni a tervet, hogyan szökjenek meg a „romlás” elől.

Most, miközben a nyugtalan férgeket nézte, így szólt:

– Most, hogy végre kijutottunk abból a másik világegyetemből, Duncan mikor fog új bolygót keresni nekünk? Mikor fogja úgy érezni, hogy biztonságban vagyunk?

Az Ithakát eredetileg hatalmas űrvárosnak építették. Mesterséges világítással ellátott szektorok működtek melegházként, míg algamedencék és újrafeldolgozó ülepítőtavak kevésbé ízletes táplálékkal szolgáltak. Mivel viszonylag kisszámú utast szállított, a nemhajó készletei és cserjésítő rendszere további évtizedekre elegendő élelemmel, levegővel és vízzel szolgáltak. A jelenlegi populáció alig terhelte meg a jármű képességeit.

Sheeana elfordult a megfigyelőablaktól.

– Abban sem voltam biztos, hogy Duncan valaha visszajuttat minket a megszokott világűrbe, mégis megtette. Ez nem elég egyelőre?

– Nem! Választanunk kell magunknak egy bolygót, hogy ott legyen a Bene Gesserit új központja, és szabadon kell engednünk ezeket a férgeket, hogy új Rakisszá változtassák azt a világot. Újra szaporodnunk kell, hogy megteremtsük a rend új magját. – Vékony csípőjére helyezte a kezét. – Nem bolyonghatunk örökké.

– Három év még közel sem az örökkévalóság. Kezdesz úgy beszélni, mint a rabbi.

A fiatalabb nő láthatóan nem tudta, viccként vagy rendreutasításként értelmezze-e a megjegyzést.

– A rabbi szívesen panaszkodik – felelte. – Szerintem, megnyugtatja. Én pusztán a jövőnk miatt aggódtam.

– Lesz jövőnk, Garimi. Emiatt ne nyugtalankodj!

A segéd arca felragyogott, remény töltötte el.

– A jövőbe tekintve mondod ezt?

– Nem, hanem a hitemből.

Sheeana többet fogyasztott a felhalmozott fűszerből, mint legtöbbjük, elég nagy dózist ahhoz, hogy feltérképezze az előttük elterülő meghatározatlan, ködborította ösvényeket. Miközben az Ithaka az üres térben tévelygett, a lány semmit sem látott, ám mióta váratlanul visszaugrottak a normális térbe, másként… jobban érezte magát.

A leghatalmasabb féreg kiemelkedett a raktér homokjából, kitárt torka egy barlang szájára emlékeztetett. A többi féreg úgy mozgolódott, akár egy fészeknyi vipera. Két újabb fej csapott elő, homok zúdult alá a magasból.

A megigézett Gariminek elakadt a lélegzete.

– Nézd, látnak minket, még idefent is!

– Én pedig érzem őket. – Sheeana a plázelválasztóra fektette a tenyerét, és azt képzelte, hogy még a falakon át is érzi a leheletükből áradó melanzs illatát. Sem ő, sem a férgek nem elégednek meg a helyzetükkel, amíg nem találnak maguknak új sivatagot, ahol kedvükre barangolhatnak.

Ám Duncan ragaszkodott hozzá, hogy tovább meneküljenek, és mindig egy lépéssel előbbre járjanak az üldözőiknél. Nem mindenki értett egyet ezzel a tervvel. A fedélzeten sokan eleve nem is akartak belevágni ebbe az utazásba: köztük a rabbi és a menekült zsidók, a tleilaxi Scytale és a négy állatias futar sem.

Na és a férgek? – tűnődött el Sheeana. Vajon ők mit akarnak valójában?

Most mind a hét féreg a felszínre emelkedett, szem nélküli fejük oda-vissza mozgott. Garimi kemény vonásaira gondterheltség ült ki.

– Gondolod, hogy a Zsarnok valóban bennük él tovább? A tudat gyöngyeiként egy végtelen álomban? Vajon érzi, hogy rendkívüli vagy?

– Mert századfokú unokahúga vagyok? Talán. A Rakison nyilvánvalóan senki sem számított rá, hogy egy elszigetelt sivatagi faluból származó kislány parancsolni tud majd a hatalmas férgeknek.

A korrupt rakisi papság egykor a Megosztott Istennel való kapcsolatot látta Sheeanában. Később, a Bene Gesserit Missionaria Protectivája legendákat teremtett a lány köré, akiből földanyát, szent szüzet csinált. A Régi Birodalom lakosainak legjobb tudása szerint a magasztos Sheeana a Rakisszal együtt elpusztult. Új vallás sarjadt ki feltételezett vértanúsága talaján, ami újabb fegyvert adott a Nővérek kezébe. Kétségtelen, hogy továbbra is kiaknázták a nevében és legendájában rejlő erőt.

– Mindannyian hiszünk benned, Sheeana. Épp ezért tartottunk veled ezen a… – Garimi megtorpant, mintha valami elítélő akart volna kicsúszni a száján – …ezen az odisszeán.

Odalent a férgek felhantolták a homokot, ahogy a raktér határait kutatták. Sheeana figyelte nyugtalan mozgolódásukat, és azon tűnődött, vajon mennyit foghatnak fel különös helyzetükből.

Ha II. Leto valóban benne lakozott a lényekben, bizonyosan rossz álmok gyötörték.

Vannak, akik szívesen élnek biztonságérzetüktől kábán, és zavartalan stabilitást remélnek. Én jobban szeretem felforgatni a köveket, hogy megnézzem, mi szalad ki alóluk.

ODRADE FŐTISZTELENDŐ ANYA:
ÉSZREVÉTELEK A TISZTELENDŐ ANYÁK INDOKAIRÓL

Az Ithaka még ennyi év után is úgy lökte ki magából a titkait, akár a csatatér talaját feláztató eső után felbukkanó régi csontokat.

Az idős bashar sok esztendővel ezelőtt lopta el a Gammuról a hatalmas járművet. Duncant több mint egy évtizedig tartották fogva rajta a Káptalanház leszállómezején, most pedig immár három éve repültek vele. Ám az Ithaka puszta méretei és a rajta lévők kis száma lehetetlenné tette, hogy felderítsék a titkait, különösen pedig, hogy szakadatlanul éberen figyeljenek rajta mindenfelé.

A jármű, mely egy kilométer átmérőjű, masszív városnak készült, több mint száz szint magas volt, számtalan folyosóval és helyiséggel. Noha a főbb szinteket biztonsági képmegjelenítőkkel szerelték fel, az, hogy az egész nemhajón történteket figyelemmel kísérjék, meghaladta a nővérek képességeit. Különösen azért, mert a nemhajón titokzatos elektromos holttereket találtak, ahol nem működtek a képmegjelenítők. Talán a Megbecsült Matrónák vagy az eredeti építők helyeztek el gátló szerkezeteket, hogy megőrizhessenek bizonyos titkokat. Számos kódzáras ajtót nem nyitott fel senki, mióta elhagyták a Gammut. Szó szerint több ezer kamra maradt, amelybe sohasem léptek be, és amelyeket sose vettek leltárba.

Duncan ennek ellenére nem számított rá, hogy az egyik ritkán látogatott szinten egy régóta lezárt halálkamrára bukkan.

A felvonócső egy időre megállt az egyik mély központi emeleten. Jóllehet nem ő táplálta be a szintet, az ajtó kinyílt, amikor a cső karbantartó lépések sorozatába fogott, melyeket az öreg hajó automatikusan hajtott végre.

Duncan az előtte feltáruló fedélzetet kezdte fürkészni, és felfigyelt rá, mennyire sivár, alig megvilágított és kihalt. A fémfalakat csupán egy réteg alapozó takarta, ami alig fedte el az alatta lévő, durva fémfelszínt. Tudott ezekről a félbemaradt szintekről, de sohasem érezte szükségét, hogy felderítse valamelyiket, mivel azt feltételezte, kiürítették, vagy sohasem használták azokat.

A hajó azonban évekig a Megbecsült Matrónák birtokában volt, mielőtt Teg ellopta volna az orruk elől. Duncannak nem lett volna szabad bármit feltételeznie.

Kilépett a felvonócsőből, és végigsétált a hosszú folyosón, ami meglepő távolságba futott. Az ismeretlen fedélzetek és kamrák felderítése vakon végrehajtott térhajlító ugráshoz hasonlított: nem tudhatta, hol köt majd ki. Ahogy haladt előre, véletlenszerűen benyitott néhány kamrába. Ajtók siklottak félre, hogy mögöttük félhomályos, üres helyiségek táruljanak fel. A porból és a bútorzat hiányából arra következtetett, hogy soha senki nem használta ezeket.

A fedélzetszint központjában rövid folyosó szaladt egy lezárt rész körül, aminek két ajtaja volt GÉPTEREM felirattal. Az ajtók nem nyíltak meg az érintésére. Duncan kíváncsian tanulmányozni kezdte a zármechanizmust. Saját biolenyomatát a hajó rendszereibe táplálták, ami elvileg korlátlan hozzáférést biztosított a számára. Hatástalanította az ajtó vezérlőit, majd erőszakkal felnyitotta a biztonsági zárakat.

Amikor belépett, rögtön észlelte a sötétség eltérő jellegét, a kellemetlen, hosszú idő alatt eltompult szagot. A kamra egyetlen korábbihoz sem hasonlított, amit a hajón valaha látott, falai élénk, taszító vörösben ragyogtak. A rikító színtömeg bántotta a szemét. Miután úrrá lett nyugtalanságán, felfedezett valamit a falon, ami festetlen fémfoltra emlékeztetett. Duncan végighúzta felette a kezét, amire az egész kamrarész hirtelen recsegve elhajolt és elkezdett átfordulni.

Ahogy hátralépett, hogy kitérjen az útból, fenyegető kinézetű szerkezetek emelkedtek ki a padlóból, gépezetek, melyeket kizárólagosan fájdalomkeltésre készítettek.

A Megbecsült Matrónák kínzóeszközei.

A félhomályos kamra fényei buzgó várakozással kigyúltak. A férfitől jobbra dísztelen asztal és kemény, lapos székek álltak. Az asztalon szétszórt koszos edényekben mintha egy vacsora odaszáradt, meghagyott maradékait látta volna. A szajhákat bizonyára étkezés közben szakították félbe.

Az egyik csatarendbe állított gépezeten még mindig egy kiszáradt inakkal, szeges huzallal és egy fekete köpönyeg cafataival összekötözött csontváz feküdt. A csontok egy méretes, stilizált satuból lógtak ki; az áldozat egész karját a szorítómechanizmus pofái fogták be.

Duncan megérintette a régóta szunnyadó vezérlőket, és kinyitotta a satu száját. Óvatosan és nagy tisztelettel kihúzta a porladó testet a kemény fém öleléséből, majd a fedélzetre helyezte. A többnyire mumifikálódott tetem alig nyomott valamit.

Kétségtelenül Bene Gesserit-fogoly volt, talán egy Tisztelendő Anya a rend egyik bolygójáról, melyet a szajhák elpusztítottak. Duncan számára egyértelműnek tűnt, hogy a szerencsétlen áldozat nem halt meg se gyorsan, se könnyen. Ahogy az aszott, vaskemény ajkakra pillantott, szinte hallotta az átkokat, melyeket valószínűleg alig hallhatóan a gyilkos Megbecsült Matrónákra szórt.

A parázslapok erősebb fényében Duncan tovább vizsgálta a szobát és benne a furcsa gépek labirintusát. Nem messze az ajtótól, amelyiken bejött, átlátszó plázüveg tartályt talált, hátborzongató tartalma jól láthatóan kirajzolódott: további négy emberi csontváz hevert benne egymásra hányva, mintha csak egyszerűen belehajigálták volna őket. Végeztek velük, aztán megszabadultak tőlük. Mindegyik fekete köpönyeget viselt.

Nem számít, mennyi fájdalmat okoztak, a Megbecsült Matrónák nem jutottak hozzá az információhoz, amit kerestek: a Káptalanház koordinátáihoz és a Bene Gesseritek test felett gyakorolt uralmának nyitjához. A csalódott és feldühödött szajhák egyenként végezték ki a foglyaikat.

Duncan némán elmélkedett felfedezése felett. A látvány szavakkal leírhatatlan volt. Legjobb, ha értesíti Sheeanát a kamráról. Tisztelendő Anya lévén ő tudni fogja, mit tegyen.

„Tanuld meg felismerni legádázabb ellenségedet. Lehet, hogy te magad vagy az.”

MURBELLA PARANCSNOK ANYA:
KÁPTALANHÁZI ARCHÍVUMOK

Miután kivégezte a lázadó Megbecsült Matrónát, Murbella nem sietett fogadni a Liga delegációját. Bizonyos akart lenni afelől, hogy a kisebb zavar minden nyomát eltüntetik, mielőtt bárki kívülálló az erőd központi csarnokába léphetne.

Az efféle apró zavargások bozóttüzekhez hasonlítottak – alighogy elolt egyet, újabb láng lobban fel valahol másutt. Amíg hatalma meg nem erősödött és általánosan elfogadottá nem vált a Káptalanházon, a Parancsnok Anya nem fordíthatta energiáit a más bolygókon működő szakadár Megbecsült Matróna-sejtek megtérítésére az Új Nővérek közé.

Márpedig ezt meg kellett tennie, még mielőtt mindannyian szembeszállnak az ismeretlen, közelgő Ellenséggel, amely a Szétszóródás határaitól idáig hajszolta a Megbecsült Matrónákat. Hogy sikert érjenek el a végső fenyegetés ellenében, szüksége lesz az Űrliga támogatására, róluk pedig már korábban bebizonyosodott, hogy nem kellőképpen motiváltak. Ezen most változtatni fog.

Az átfogó terv minden mozzanata úgy zúgott el az elméjében, akár egy maglev vonat összekapcsolt kocsijai.

Bellonda Murbella díszes trónusának talapzatához csoszogott. Szakszerűnek és hatékonynak mutatkozott, épp a megfelelő mértékű alázatról tanúskodva.

– Parancsnok Anya, a Liga delegációja kezd türelmetlenkedni. Ahogy akartad. Úgy vélem, megérett az idő a fogadásukra.

Murbella a testes nőre emelte tekintetét. Miután a Bene Gesseritek képesek voltak testfolyamataik legapróbb részletét is szabályozni, a tény, hogy Bellonda hagyta magát ennyire elhízni, önmagában is jelentőségteljes volt. Vajon a lázadás jele lenne? Vagy tán azt fitogtatja, mennyire nem érdekli, hogy szexuális gerjedelmet keltsen másokban? Egyesek a Megbecsült Matrónák arculcsapásaként értelmezik mindezt, akik tökéletes izomzatúvá edzik testüket. Murbella viszont úgy sejtette, hogy Bellonda a lehetséges ellenfelek megtévesztésére és elaltatására használta fel kövérségét: mivel lassúnak és gyengének tartják, alábecsülik őt. Ám a Parancsnok Anya átlátott a szitán.

– Hozzatok nekem fűszerkávét! A lehető legélesebben kell látnom mindent. A Liga-tagok kétségkívül megkísérelnek majd befolyásolni engem.

– Beküldjem őket?

– Előbb a kávét, aztán a Ligát. És Doriát is hívd be! Mindkettőtöket magam mellett akarom tudni.

Bellonda sokat sejtető mosollyal kibaktatott.

Felkészülés gyanánt Murbella előrébb ült hatalmas székében, és kihúzta a vállát. Ujjai rázáródtak a trónus karfáiba berakott, kemény, mégis selymesen sima sookövekre. Az erőszak, a rengeteg rabszolgává tett férfi és életétől megfosztott nő után pontosan tudta, miként kell megfélemlítőnek mutatkozni.

Amint megitta a kávéját, biccentett Bellondának. Az idős nővér megérintett egy kommunikációs dudort a füle mellett, és hívatta a Liga kérelmezőit.

Doria sietett be, tudva, hogy elkésett. A törekvő fiatal nő, aki jelenleg a Parancsnok Anya legfőbb tanácsadójaként szolgált a Megbecsült Matrónák részéről, riválisainak likvidálásával jutott egyre magasabbra a ranglétrán, miközben más Matrónák a Bene Gesserit elleni párbajokra pazarolták idejüket. A botsovány Doria időben felismerte a hatalom kialakulófélben lévő szerkezetét, és úgy döntött, inkább lesz a győztes helyettese, mint a legyőzöttek vezére.

– Álljatok a két oldalamra! Ki a hivatalos képviselő? A Liga olyasvalakit küldött, aki különös fontossággal bír? – Murbella mindössze annyit tudott, hogy a Liga delegációja azért jött el az Új Nővérekhez, hogy meghallgatást követeljen – és nem alázatosan kérjen – tőle.

A Kereszteződésen lezajlott csatát megelőzően még a Liga sem ismerte a Káptalanház helyét. A Nővérek nemhajók árka mögé rejtették a bolygót, koordinátái pedig egyetlen Liga-navigátor feljegyzései között sem szerepeltek. Ám amint megnyíltak a zsilipek, és özönleni kezdtek a Megbecsült Matrónák, a Káptalanház elhelyezkedése többé nem volt szigorúan őrzött titok. Ennek ellenére csupán kevés kívülálló látogatott el egyenesen az erődbe.

– A legmagasabb rangú emberi hivatalnok – felelte Doria durva, szigorú hangon –, és egy navigátor.

– Egy navigátor? – Még Bellonda is meglepettnek tűnt. – Itt?

Doria haragos pillantást vetett ellenlábasára, majd folytatta:

– Jelentéseket kaptam a dokkolóközpontból, ahol a Ligahajó leszállt. Edric-osztályú navigátor érkezett, aki egy ősi vérvonal jellegzetességeit viseli magán.

Murbella összeráncolta széles homlokát. Saját emlékei és a fejében lévő Más Emlékek láncolatából a felszínre bukott információk között kutatott.

– Egy adminisztrátor és egy navigátor? – Szája hűvös mosolyra húzódott. – A Liga üzenete valóban fontos lehet.

– Talán csak hízelegni akarnak, Parancsnok Anya – jegyezte meg Bellonda. – A Liga mindenre hajlandó, hogy fűszerhez jusson.

– És így is kell lennie! – csattant fel Doria. Ő és Bellonda folyton ellenkeztek egymással. Jóllehet heves vitáik gyakorta érdekes meglátásokkal szolgáltak, a jelen helyzetben Murbella nem kért az okoskodásukból.

– Elég, mindketten fejezzétek ezt be! Nem hagyhatom, hogy a Liga-tagok veszekedni lássanak benneteket. Az efféle gyerekes viselkedés gyengeségnek hat. – Mindkét tanácsadó elnémult, mintha hirtelen zár csapódott volna a szájukra.

Ahogy a csarnok hatalmas kapui kitárultak, kiszolgáló nők léptek hátrébb, hogy szabad utat engedjenek a belépő szürke köpönyeges delegációnak. Az újonnan érkezetteket zömök test, szőrtelen fej, némiképp idomtalan és valahogy nem igazán emberi arc jellemezte. A Liga nem a testi tökéletességet, vagy a vonzó külsőt célozta meg a nemesítéskor: az emberi elmére összpontosítottak, hogy a lehető legkiválóbb képességeket hozzák ki belőle.

Élükön egy magas, ezüstpalástos férfi lépdelt, akinek kopasz feje olyan simának tetszett, akár a csiszolt márvány, egyetlen fehér hajfonatot kivéve, mely egy hosszú elektromos vezetékre emlékeztetve csüngött le a tarkójáról. A hivatalnok megtorpant, és tejfehér szemét (noha nem tűnt vaknak) körüljártatta a termen, majd ismét megindult, hogy megtisztítsa az utat a terjedelmes szerkezet előtt, amely őt követte.

A Liga-tag mögött egy hatalmas páncélozott akvárium, narancssárga fűszergázzal telt, átlátszó, megnyúlt buborékra emlékeztető tartály lebegett. Súlyos, indadíszes fémfonatok nyúltak fel a tartály oldalán, mintegy támasztékul szolgáló bordázatként. A vastag pláz mögött Murbella torz, már-már nem is emberi alakot pillantott meg, csökevényes, vékonyka végtagokkal, mintha a test immár kizárólag a kiterjedt elmét tartó kocsány lett volna. A navigátor.

A Parancsnok Anya felemelkedett trónusáról, nem a tiszteletét kifejezendő, hanem annak jeleként, hogy lenézi a delegációt. Eltűnődött, vajon hány alkalommal jelentek meg már ilyen magas rangú képviselők más politikai vezetők és uralkodók színe előtt, hogy a Liga űrutazás feletti monopóliumát kihasználva rájuk kényszerítsék az akaratukat. Ezúttal azonban eltérőnek tűnt a helyzet: a navigátor, a magas rangú hivatalnok és az öt ligabeli kísérő meghunyászkodó kérelmezőkként érkeztek.

Míg a szürke köpönyeges kísérők leszegték tekintetüket, a copfos képviselő a navigátor tartálya előtt állva meghajlással köszöntötte Murbellát.

– Rentel Gorus adminisztrátor vagyok. Az Űrliga képviseletében érkeztünk.

– Ez nyilvánvaló – felelte Murbella hűvösen.

Mintha attól tartott volna, hogy háttérszerepre kényszerül, a navigátor tankjának ívelt elülső ablakához úszott. Hangját eltorzította a fémbordázatba szerelt hangszóró-fordító szerkezet.

– Bene Gesserit Főtisztelendő Anya… avagy szólítsalak inkább Nagyságos Megbecsült Matrónának?

Murbella tudta, hogy a legtöbb navigátor annyira elszigetelten, a világgal mit sem törődve élt, hogy alig tudtak kommunikálni a köznapi emberekkel. Agyuk, mely éppoly barázdálttá gyűrődött, akár az űr szövete, képtelen volt megformálni egyetlen érthető mondatot is, ehelyett a még náluk is bizarrabb és egzotikusabb Idő Orákulumával értekeztek. Némelyik navigátor azonban kötődött genetikus örökségük foszlányaihoz, tudatosan „visszamaradottá tették magukat”, hogy közvetítőkként léphessenek fel a közönséges emberek felé.

– Szólíthatsz Parancsnok Anyának, feltéve, hogy kellő tisztelettel teszed. Hogy hívnak, navigátor?

– Edrik vagyok. Őseim közül sokan kapcsolatba léptek már kormányokkal és egyénekkel, egészen Muad-Dib Császár ideéig visszamenően. – Közelebb úszott tartálya falához, Murbella pedig jól kivehette az eltorzult fejbe ágyazott másvilági szemeket.

– A történelem kevésbé érdekel, mint jelen szorult helyzetetek – válaszolta a Parancsnok Anya, aki a Megbecsült Matrónák acélos hangnemét választotta a Bene Gesserit hűvös tárgyalási módszerei helyett.

Gorus adminisztrátor továbbra is hajlongva állt, mintha a Murbella lába előtti padlódarabhoz beszélne.

– Rakis megsemmisülésével minden ottani homokféreg is elpusztult, és így a sivatagbolygó többé nem termel fűszert. A helyzetet súlyosbítandó, a Megbecsült Matrónák lemészárolták az idős tleilaxi mestereket, így a fűszer axolotltartályokban való előállításának titka is odaveszett.

– Ez aztán a dilemma – mormolta maga elé Doria gúnyosan.

Murbella ajka haragosan lekonyult. Továbbra is állva maradt.

– Úgy soroljátok el ezeket a tényeket, mintha mi nem tudnánk róluk.

A navigátor folytatta, immár hangosabban, hogy elfojtsa Gorus esetleges szavait.

– Nemrégiben még melanzsbőségben éltünk, és számos független forrásból szereztünk be belőle. Most viszont, alig egy évtizeddel később, csupán a Liga saját felhalmozott készlete maradt, az pedig rohamosan fogy. Egyre nehezebb hozzájutni a fűszerhez, még a feketepiacon is.

Murbella összefonta karját a mellén. Két oldalán Bellonda és Doria felettébb elégedettnek tűnt.

– Mi viszont elláthatunk benneteket friss fűszerrel – közölte. – Ha úgy döntünk. Ha jó okot adtok rá.

Edrik odébb úszott a tartályában. A ligabeli kísérők csapata félrefordította tekintetét.

A Káptalanházat övező sivatag évről évre terebélyesedett. Megkezdődtek a fűszerkitörések, a csökevényes homokférgek pedig növekedésnek indultak, noha csupán árnyai voltak a szörnyetegeknek, melyek egykor a Rakis dűnéit felkavarták. Évtizedekkel korábban, mielőtt a Megbecsült Matrónák megsemmisítették a Dűnét, a Bene Gesserit jelentős készletet halmozott fel az akkor még bőséges fűszerből. Ezzel szemben a Liga – azt feltételezvén, hogy a melanzsínség napjai rég véget értek, a piac pedig megerősödött –, nem készült fel az esetleges hiányra. Még a KHAFT ősrégi kereskedelmi konglomerátumát is váratlanul érték az események.

Murbella közelebb lépett a tartályhoz, és a navigátorra összpontosított. Gorus összeérintette két tenyerét, és így szólt hozzá:

– Az ok, amiért idejöttünk, következésképp nyilvánvaló… Parancsnok Anya.

– Nővéreimnek és nekem komoly okunk van rá, hogy ne elégítsük ki az igényeiteket – mondta Murbella.

Az elképedt Edrik a kavargó ködben intett hártyás kezével.

– Parancsnok Anya, mégis mit tettünk, amivel kihívtuk magunk ellen a haragodat?

Murbella lekezelőn felhúzta a szemöldökét.

– A Ligátok tisztában volt vele, hogy a Megbecsült Matrónák olyan fegyverekkel tértek vissza a Szétszóródásból, melyekkel egész bolygókat pusztíthattak el. Mégis szállítottátok az ellenünk induló szajhákat!

– A Matrónák saját hajókkal érkeztek a Szétszóródásból. Saját technológiával… – fogott hozzá a magyarázathoz Gorus.

– De vakon repültek. Semmit sem tudtak a Régi Birodalom tájairól, amíg nem irányítottátok el őket. A Liga mutatta meg nekik a célpontokat, vezette el őket a sebezhető bolygókhoz. A Liga is felelős milliárdok lemészárlásáért. És nemcsak a Rakist értem ezalatt, hanem a Lampadast, a könyvtárbolygónkat és számtalan más világot is. A Bene Tleilax minden világát szétzúzták és meghódították, míg saját nővéreink a Buzzellra zárva sínylődnek, és sooköveket gyűjtenek a lázadó Megbecsült Matrónáknak, akik nem hajlandók behódolni nekem. – Átfonta egymáson az ujjait. – A Liga legalábbis részben felelős ezekért a bűnökért, és ezért kompenzációval tartoztok.

– A fűszer nélkül akadozni kezd az űrutazás és mindenféle galaktikus kereskedelem! – Egyértelmű rémület érződött ki Gorus adminisztrátor hangjából.

– Na és? A Liga korábban az ixiekkel kötött szövetségével kérkedett, amikor primitív navigációs eszközöket használt. Vessétek be ezeket a navigátorok helyett, ha szűkös a fűszerellátásotok.

Kivárt, rájönnek-e a blöffre.

– Silány pótlékok – hangoztatta Edrik.

Bellonda hozzátette:

– A Szétszóródásból származó hajók fűszer és navigátorok nélkül repültek.

– Rengeteg elveszett közülük – vetette ellen Edrik.

Gorus gyorsan békítő hangnemre váltott.

– Parancsnok Anya, az ixi gépek közönséges kisegítő eszközök voltak, amiket kizárólag vészhelyzetben használtunk. Sosem támaszkodtunk rájuk. Minden Ligahajónak hivatalos navigátort kell szállítani.

– Szóval, amikor ezekkel a gépekkel dicsekedtetek, csak színleltetek, hogy leverjétek a fűszer árát? Hogy meggyőzzétek a rakisi papokat és a tleilaxiakat, hogy nincs szükségetek az árujukra? – Ajka megvetően lekonyult. A Káptalanház rejtőzködésének éveiben még a Bene Gesserit is kerülte a Ligahajókat. A Nővérek a saját elméjükben rejtették el bolygójuk helyét. – És most, hogy fűszerre lenne szükségetek, senkitől sem tudjátok beszerezni. Kivéve minket.

Murbella maga is megtévesztett másokat. A melanzs pazarló használata a Káptalanházon puszta látszat, egyszerű blöff volt. Ez idáig a sivatagi öv férgei legfeljebb lassan csurgadozó fűszermennyiséggel látták el őket, a Bene Gesserit pedig roppant készletei bőkezű eladásával tartotta életben a piacot, azt sugallva, hogy a melanzs a sivatagi övben újonnan született férgektől származik. Idővel a Káptalanház sivataga valóban éppoly gazdag lesz fűszerben, mint Rakis homokja, ám egyelőre szükség volt a nővérek cselére, hogy erősítsék a hatalom és korlátlan gazdagság látszatát.

És végül, valahol újabb bolygók fognak fűszert termelni. A Megbecsült Matrónák hosszú éjszakája előtt Odrade Főtisztelendő Anya nővérek csapatait küldte szét irányítatlan nemhajókban a világűr feltérképezetlen területeire. Homoksügérpéldányokat vittek magukkal, és pontos utasításokat, hogyan vessék el az új sivatagbolygók magvát. Mostanra akár tucatnyi alternatív „Dűne” megteremtése folyhat odaát. „Ne tegyétek többé lehetővé a kizárólagosságból fakadó kudarcot”, hangoztatta Odrade akkor is, és a Más Emlékekből is. A szűk keresztmetszetű fűszermonopólium újfent megszűnik, és Galaxis-szerte új melanzsforrások tűnnek majd fel.

Egyelőre azonban a monopólium vasmarka az Új Nővérekhez tartozott.

Gorus még mélyebben meghajolt, és nem volt hajlandó felemelni tejfehér tekintetét.

– Parancsnok Anya, megadjuk, bármit kértek is.

– Akkor a szenvedésetekkel fogtok fizetni. Hallottatok már a Bene Gesserit-büntetésről? – Hosszú, hűvös lélegzetet vett. – Megtagadjuk a kérésetek teljesítését. Edrik navigátor és Gorus adminisztrátor, közölhetitek az Idő Orákulumával, hogy akkor juttok fűszerhez, amikor… és amennyiben… úgy határozok, hogy teljesítem a kéréseteket. – Melengető elégedettség töltötte el, és úgy sejtette, hogy a benne lakozó Odradétól származik. Amikor kellően megéheznek, a Liga hajlandó megtenni bármit, amit óhajt tőlük. Mindez az összeálló nagy terv része volt.

A reszkető Gorus válaszolt:

– Képesek az Új Nővérek fennmaradni a Liga nélkül? Roppant számú csillagbárka erőkkel indulhatnánk meg ellenetek, hogy azokkal vegyük el a fűszert.

Murbella mosolygott magában, mivel tudta, hogy üres fenyegetést hall.

– Ha elfogadnánk is a nevetséges állításodat, valóban megkockáztatnátok, hogy végleg elpusztítsátok a fűszert? Ügyesen beállított robbanószerkezeteket helyeztünk el, hogy megsemmisítsük a fűszerhomokot, és tározóinkból vízzel árasszuk el a sivatagot, amint a legkisebb külső fenyegetést észleljük. Az utolsó homokférgek is elpusztulnának.

– Éppoly rettenetes vagy, mint Paul Atreides – kiáltott fel a Liga-tag. – Ő is ugyanezzel fenyegette meg az Űrligát.

– Ezt bóknak veszem. – Murbella a fűszergázban lebegő, zavarodott navigátorra nézett. Az adminisztrátor kopasz fejét kiütötte a veríték.

A Parancsnok Anya most az öt szürke köpönyeges ligabeli kísérőhöz fordult.

– Emeljétek rám a tekinteteket! Mindannyian! – A kísérők felé fordították kollektív rémületről árulkodó arcukat. Gorus szintén felkapta a fejét, a navigátor pedig az átlátszó plázhoz szorította mutáns ábrázatát.

Noha Murbella a Liga kontingenséhez intézte szavait, mondandóját a nagy csarnokban összegyűlt két érdekcsoportnak is szánta.

– Önző bolondok, nagyobb veszély fenyeget minket: olyan Ellenség, amely elég erős volt ahhoz, hogy visszaűzze a Megbecsült Matrónákat a Szétszóródásból. Ezt mindannyian tudjuk.

– Mindannyian hallottunk erről, Parancsnok Anya. – Az adminisztrátor hangja teli volt kétkedéssel. – Bizonyítékot még nem láttunk rá.

Murbella szeme szikrákat hányt.

– Dehogynem. Közelednek, de a fenyegetés olyan iszonyatos mérvű, hogy senki, sem az Új Nővérek, sem az Űrliga, sem a KHAFT, de még a Tisztelendő Anyák sem fogták fel, miként térhetünk ki az útjából. Legyengítettük magunkat, erőnket értelmetlen csatározásokra fecséreltük, miközben figyelmen kívül hagytuk az igazi veszélyt. – Maga elé rántotta kígyómintázatú palástját. – Ha a Liga kellő lelkesedéssel, kellő támogatást nyújt nekünk a közelgő csatában, talán átgondolom, hogy megnyissam-e nektek a készleteinket. Ha nem tudunk együtt kiállni a könyörtelen Ellenséggel szemben, akkor kisebb dolgunk is nagyobb lesz a fűszer feletti kicsinyes marakodásnál.

Vajon a mesterek valóban kezükben tartják a zsinórokat – vagy arra is használhatjuk azokat, hogy hálót fonjunk belőlük a mesterek köré?

ALEF TLEILAXI MESTER
(FELTEHETŐEN EGY ARCTÁNCOLTATÓ-MÁSOLAT)

Arctáncoltató képviselők érkeztek az elveszett tleilaxiak által használt Ligahajó konferenciatermébe. Az arctáncoltatókat a Szétszóródásból származó tenyészvarázslók hívták ide, hogy új, egyértelmű utasításokkal lássák el őket.

A másod-rangfokozatú Uxtal feljegyzőként és megfigyelőként vett részt a találkozón; nem állt szándékában felszólalni, hiszen ezzel felettesei feddését érdemelné ki. Nem volt elég fontos ahhoz, hogy efféle feladatot bízzanak rá, különösen, mivel egy mesterének megfelelő rangú személy is jelen volt, egyike azoknak, akik Véneknek nevezik magukat. Ám Uxtal biztosra vette, hogy előbb-utóbb felfedezik a tehetségét.

A hithű szürke szemű és alacsony termetű tleilaxi arcvonásai törpeszerűnek tűntek, testét fémekkel és gátlókkal itatták át, hogy meghiúsítsanak bármiféle letapogatást. Senki sem orozhatja el a genetika titkait, az Isten Nyelvét az elveszett tleilaxiaktól.

Akár egy túl nagyra nőtt manó, a Vén Burah magasított székén kuporgott az asztalfőnél, miközben az arctáncoltatók egyenként megérkeztek. Nyolcan jöttek – a tleilaxiak egyik ősi és szent számát kiadva, amit Uxtal a szent írások és a Próféta megőrzött szavainak titkos gnosztikus értelmezéseinek tanulmányozásából tudott meg. Noha a Vén Burah rendelkezett úgy, hogy az alakváltók megjelenjenek itt, Uxtalt nyugtalanító érzés töltötte el a jelenlétükben, olyasféle balsejtelem, amit lehetetlen szavakba önteni.

Az arctáncoltatók teljességgel jellegtelen, átlagos legénységi tagoknak tűntek. Az évek során beépültek a Ligahajókra, ahol észrevétlenül és hatékonyan végezték feladataikat; még a Liga sem gyanította, hogy lecserélték egyes embereiket. Az arctáncoltatók eme új törzse nagy számban szivárgott be a Régi Birodalom maradványaiba. A legtöbb vizsgálat során, még a boszorkányok Igazmondóinak kihallgatásán is, sikerült megtéveszteniük faggatóikat. Burah és más elveszett tleilaxiak gyakran kuncogtak magukban azon, hogy diadalmat arattak, miközben a Megbecsült Matrónák és a Bene Gesseritek fejvesztve valamiféle titokzatos Ellenség támadására készültek. A tényleges invázió már régen megkezdődött, Uxtalt pedig lenyűgözte és áhítattal töltötte el, amit népe már eddig is elért. Büszke volt rá, hogy közéjük tartozhat.

Burah parancsára az arctáncoltatók helyet foglaltak, és engedelmeskedtek a szószólójuknak tűnő társuknak (habár Uxtal korábban úgy vélte, hogy a szerzetek mindegyike azonos volt, akár egy méhkas katonái). Ahogy őket tanulmányozta és jegyzetelt, életében először felmerült benne a gondolat, hogy a tleilaxi vezetőkhöz hasonlóan talán ők is titkos hierarchiába rendeződtek. De ez természetesen csak fantazmagória. Az alakváltókat arra tenyésztették ki, hogy engedelmeskedjenek, és nem lehettek önálló ötleteik.

Uxtal mindent alaposan megfigyelt, és ügyelt rá, hogy ne szólaljon meg. Később majd átírja a találkozó során készült jegyzeteket, az információt pedig átadja az elveszett tleilaxiak Véneinek. A feladata kimerült a segédkezésben; ha jól ellátja, feljebb juthat a ranglétrán, és végül a Vének közé emelkedhet. Létezik ennél nagyra törőbb cél? Egyike lenni az új mestereknek!

A Vén Burah és a megjelent kehl, avagy tanács képviselte az elveszett tleilaxiak népét és a Nagy Hitet. Burahon kívül hat Vén létezett – összesen hét, miközben a nyolc volt a szent szám. Noha sohasem mondta ki, Uxtal úgy érezte, hamarosan még valakit ki kell nevezniük, vagy őt kell előléptetni, hogy az előírt számok egyensúlyba jöjjenek.

Ahogy az arctáncoltatókat fürkészte, Burah ingerülten összeszorította ajkait.

– Azonnali jelentést kérek az eredményekről! Milyen feljegyzéseket sikerült kimenteni az elpusztított tleilaxi világokról? Alig tudunk valamit a technológiáikról, hogy folytathassuk szent feladatunkat. Elhullott mostohatestvéreink sokkal többet tudtak, mint amennyit képesek vagyunk visszaállítani. Ez elfogadhatatlan.

Az arctáncoltatók nyugodt képű „vezetője” elmosolyodott Liga-tagnak kijáró uniformisában. Úgy szólt alakváltó társaihoz, mintha meg sem hallotta volna a Vén Burahot.

– Megkaptam a legújabb parancsokat. Az elsődleges utasítások változatlanul érvényben maradtak. Meg kell találnunk a nemhajót, amelyik elszökött a Káptalanházról. Folytatni kell a kutatást.

Uxtal legnagyobb meglepetésére az arctáncoltatók elfordultak Burahtól, és saját szószólójukra összpontosítottak. A felidegesített Vén apró öklével rácsapott az asztalra.

– Szökött nemhajó? Mit érdekel minket egy nemhajó? Ki vagy te, melyik? Képtelen vagyok megkülönböztetni benneteket, még szagról sem megy.

Az arctáncoltatók vezetője Burahra pillantott, és láthatóan elgondolkodott, egyáltalán válaszoljon-e a kérdésre.

– Jelenleg Khrone a nevem.

Ültében a rézborítású falnak támaszkodva, Uxtal az ártatlannak tűnő arctáncoltatókról a Vén Burahra pillantott. Képtelen volt beazonosítani a sejtetett érzelmeket, de rendkívüli fenyegetést érzékelt. Olyan sok minden akadt, ami éppen csak meghaladta a felfogóképességét.

– Az elsődleges feladatotok – folytatta kitartóan Burah –, hogy újra felfedezzétek, miképpen lehet axolotltartályokban melanzsot előállítani. A régi tudásból kiindulva, amit a Szétszóródásba vittünk magunkkal, ismerjük a módját, hogyan teremtsünk gholákat. Fűszert viszont nem tudunk előállítani, a technológiát ugyanis mostohatestvéreink az Éhínség idején fejlesztették ki, sok évvel azután, hogy saját tleilaxi szálunk nekivágott az útnak.

Amikor az elveszett tleilaxiak visszatértek a Szétszóródásból, mostohatestvéreik csak fenntartásokkal fogadták el őket, fajtájukhoz pedig legfeljebb másodrendű polgárokként csatlakozhattak. Uxtal méltatlannak tartotta ezt az eljárást. Ám ő és kívül rekedt társai, akiket az eredeti tleilaxiak tékozló fiúknak tekintettek, beletörődtek a lekicsinylő megjegyzésekbe, miután felidézték a Nagy Hit katekizmusának egyik fontos részletét: „Csak a valóban eltévelyedettek találhatnak rá az igazságra. Ne a térképekben bízz, hanem az Isteni útmutatásban!”

Az idő múlásával a visszatért Vének rájöttek, hogy nem ők „vesztek el”, hanem az eredeti mesterek tértek le a Nagy Hit útjáról. Kizárólag az elveszett tleilaxiak – akiket a Szétszóródás rideg körülményei edzettek meg – tartották tiszteletben Isten parancsolatainak igazságát, míg az eretnekek az önámítás pocsolyájában hemperegtek. Az elveszett tleilaxiak végül felismerték, hogy vagy át kell nevelniük tévútra tért testvéreiket, vagy meg kell szabadulniuk tőlük. Uxtal megértette, miután oly sokszor hallotta már, hogy az elveszett tleilaxiak összemérhetetlenül magasabb rendűek voltak.

Az eredeti mesterek azonban folyton gyanakodtak, és sohasem bíztak meg teljesen a kívülállókban, még ha azok a saját fajukhoz tartoztak is. Ezúttal sok gondot okozó üldözési mániájuk nem bizonyult alaptalannak, mivel az elveszett tleilaxiak ténylegesen szövetségre léptek a Megbecsült Matrónákkal. A rettegett asszonyokat eszközként használták fel arra, hogy ráerőltessék a Nagy Hitet biztonságérzettől kába mostohatestvéreikre. A szajhák földig rombolták az eredeti tleilaxi világokat, és mind egy szálig kiirtották az eredeti mestereket (szélsőséges reakciójuk természetesen túltett Uxtal várakozásain). Úgy tűnt, már karnyújtásnyi távolságban volt a diadal.

Ezen a találkozón azonban Khrone és társai áthúzták a számításokat. A rézfalú gyűlésteremben ülve Uxtal apró változásokat fedezett fel a viselkedésükben, és aggodalmat látott tükröződni Vén Burah arcán.

– Számunkra más élvez elsőbbséget, mint számotokra – jelentette ki vakmerően Khrone.

Uxtal visszafojtotta felhördülését. Burahot olyannyira felbosszantotta a kijelentés, hogy szürkés arcszíne zöldeslilára változott.

– Más élvez elsőbbséget? Hogyan hatálytalaníthatja bárki parancsa az enyémet, aki a tleilaxiak Vénje vagyok? – Nevetése palatáblán végighúzott tompa fémpenge hangjára emlékeztetett. – Ó, már eszembe jutott az a buta kis történet! A titokzatos idős férfira és idős nőre gondoltok, akik a messzeségből értekeznek veletek?

– Igen – felelte Khrone. – A kivetítéseik szerint az elszökött nemhajón olyasvalaki utazik, aki számukra mindennél fontosabb. Meg kell találnunk, el kell fognunk, és el kell juttatnunk hozzájuk.

Uxtal annyira érthetetlennek találta mindezt, hogy meg kellett szólalnia.

– Miféle idős férfi és idős nő? – Soha senki nem beszélt neki arról, amit valóban tudnia kell.

Burah elutasító pillantást vetett segédjére.

– Arctáncoltató fantazmagóriák.

Khrone úgy nézett a Vénre, mintha az egy vonagló féreg lett volna.

– A kivetítéseik csalhatatlanok. Azon a nemhajón tartózkodik, vagy fog tartózkodni a világmindenség végi ütközetet befolyásolni képes kulcsfigura. Ez elsőbbséget élvez a megnyugtató fűszerellátásotokkal szemben.

– De… honnan tudják mindezt? – kérdezte Uxtal, és maga is meglepődött, hogy bátorságot mert venni ehhez. – Prófécia? – Megpróbált elképzelni egy számkódot, ami ilyesmire utal, és amit a szent írásokba rejtettek el.

Burah rámordult:

– Prófécia, jövőbelátó-képesség, vagy valamiféle bizarr matematikai kivetítés… Nem számít!

Mikor Khrone felállt, mintha magasabbá vált volna.

– Épp ellenkezőleg, te nem számítasz. – Arctáncoltató társaihoz fordult, miközben a Vén szólni sem tudott döbbenetében. – Elménkkel és minden erőnkkel azon kell lennünk, hogy kiderítsük, hová tűnt az a jármű. Mindenütt ott vagyunk, de a szökésnek már három éve, a nyom pedig kihűlt.

A hét másik alakváltó biccentett, és gyors, duruzslóan halk hangon válaszoltak, mely a rovarok zümmögésére emlékeztetett.

– Megtaláljuk őket.

– Nem szökhetnek el.

– A tachionháló messzire nyúlik, és egyre szorosabb.

– Rátalálunk a nemhajóra.

– Nem adok engedélyt erre az ostoba hajszára! – ordította Burah. Uxtal kis híján éljenezni kezdett. – Teljesíteni fogjátok a parancsomat. Azt mondtam, fésüljétek át a meghódított tleilaxi bolygókat, vizsgáljátok meg az elhunyt mesterek laboratóriumait, és tudjátok meg, milyen módszerekkel állítottak elő fűszert az axolotltartályokban! Nemcsak magunknak kell a melanzs, hanem felbecsülhetetlen értékű árucikk is, amivel megtörhetjük a Bene Gesserit monopóliumát, és magunknak követelhetjük a nekünk kijáró kereskedelmi hatalmat. – Úgy mondta el fennkölt beszédét, mintha arra számítana, hogy végeztével az arctáncoltatók felállva helyeselnek.

– Nem – felelte Khrone –, mindez nem vág egybe a saját szándékainkkal.

Uxtal továbbra is döbbenten nézett. Neki eszébe sem jutott volna szembeszegülni a Vénnel, itt pedig egy közönséges arctáncoltató tette meg ezt! Nekipréselődött a rézfalnak, mintha bele akarna olvadni. Nem így kellene történnie.

A dühös és zavarodott Burah előre-hátra tekergőzött a székében.

– Mi alkottuk az arctáncoltatókat, ti pedig követitek az utasításokat. – Állát felszegve felállt. – Egyáltalán miért vitatkozom veletek?

Mintha egyetlen elmén osztoznának, az arctáncoltatók teljes kontingense egyöntetűen, egyszerre felállt. Az asztalt körülvéve elállták Burah útját. A Vén visszaült magasított székére, immár idegesnek tűnt.

– Biztos vagy benne, hogy ti, elveszett tleilaxiak alkottatok minket… vagy egyszerűen csak ránk találtatok a Szétszóródásban? Való igaz, hogy a múlt elfeledett távolában egy tleilaxi mester vetette el a magvainkat. Módosításokat végzett, majd útnak indított minket a világmindenség határai felé, nem sokkal Paul Muad-Dib születését megelőzően. Ám azóta sokat fejlődtünk.

Mintha egyszerre fátyol hullott volna le az arcukról, Khrone és társainak vonásai elmosódtak és átalakultak. Jellegtelen emberi ábrázatuk eltűnt, és visszatért az arctáncoltatók üres tekintete, a semmitmondó, mégis hátborzongatóan nem emberi vonások összessége: mélyen ülő, fekete gombszemek, tömpe orr, ernyedt ajkak. Bőrük fakó és alakítható volt, nyomokban előbukkanó szőrzetük sörteszerű és fehér. Géntérképüket használva izmaikat és külső hámrétegüket bármilyen kívánt alakzatba tudták rendezni, hogy utánozzák az embereket.

– Immár felesleges energiát pazarolnunk a látszatok fenntartására – jelentette be Khrone. – Az efféle megtévesztés időpocsékolásnak bizonyult.

Uxtal és a Vén Burah csak bámultak rájuk.

– Réges-rég – folytatta Khrone – az eredeti tleilaxi mesterek indították el a genezisét annak, amivé váltunk. Te, Burah, és társaid csupán felhígult másolatai, halvány emlékképei vagytok az egykor hatalmas fajnak. Sértőnek találjuk, hogy a mestereinknek tartjátok magatokat.

Három arctáncoltató indult meg Vén Burah magasított széke felé. Ketten mögé léptek, és két oldalról közrefogták őt. A Vén minden múló pillanattal egyre rémültebbnek tűnt.

Uxtal úgy érezte, mindjárt elájul. Lélegzetet is alig mert venni, és menekülni szeretett volna, de tudta, hogy ezen a nyolcon kívül további arctáncoltatók tartózkodtak a Ligahajón. Élve nem szökhet el.

– Elég legyen, ez parancs! – Burah megpróbált felállni, de a két mellette lévő arctáncoltató megakadályozta, hogy csapott válla felemelkedhessen a magas ülésről.

Khrone szólalt meg:

– Nem csoda, hogy a többiek Elveszettnek hívnak benneteket. Ti, a Szétszóródásból származó mesterek mindig is vakok voltatok.

A harmadik arctáncoltató, aki Burah mögött állt, előrenyúlt, és a tleilaxi szemére helyezte a kezét. Mutatóujjaival Burah koponyájába kezdte préselni a szemgolyókat, akár egy vassatu. A Vén felordított. Szeme szétrobbant, vér és csarnokvíz csorgott végig az arcán.

Khrone halkan, mesterkélten felnevetett.

– Talán a tleilaxi társaid régimódi fémszemeket készítenek neked. Vagy már ez a technológia is elveszett számotokra?

Burah ordítása abbamaradt, ahogy az arctáncoltató egy hirtelen mozdulattal félrecsavarta a fejét, és elroppantotta a nyakát. Az alakváltó pillanatok alatt mély lenyomatot vett; teste átváltozott, összement, és magára öltötte a Vén törpeszerű vonásait. Amikor befejeződött az átalakulás, kinyújtóztatta apró ujjait, és rámosolygott a véres, földön heverő testre, mely a sajátja pontos mása volt.

– Megint sikerült kiváltanunk egyet – szólalt meg az arctáncoltató.

Megint? Uxtalban megfagyott a vér, igyekezett nem felsikoltani, és azt kívánta, bárcsak láthatatlanná válna.

Az alakváltók most a segéd felé fordultak. Mivel legfeljebb meghunyászkodásra tellett erejéből, megadóan felemelte mindkét kezét, jóllehet kételkedett benne, hogy ezzel bármit is elér. Megölik, és a helyébe lépnek. Senki sem fogja megtudni. Torkából halk nyögés tört elő.

– Többé nem teszünk úgy, mintha ti lennétek a mestereink – mondta Khrone Uxtalnak.

Az arctáncoltatók elléptek Burah holtteste mellől. A másolat lehajolt, és a Vén gyűrött ruházatába törölte véres kezét.

– Az átfogó terv sikeréhez azonban használnunk kell bizonyos tleilaxi eljárásokat, ezért megtartjuk az eredeti génállomány egy részét… feltéve, hogy alkalmasnak találunk. – Khrone egészen közel lépett a segédhez, és farkasszemet nézett vele. – Felfogtad az itteni hierarchiát? Felismered a valódi mestered?

Uxtal alig tudott többet kipréselni magából rekedtes zihálásnál:

– I-igen, természetesen.

Háromesztendei bolyongás ezzel a hajóval! Népünk bizonyosan megérti az Ígéret Földje utáni hihetetlen kutatást. Kitartunk, ahogy mindig is kitartottunk. Türelemmel leszünk, ahogy mindig is türelemmel voltunk. Mégis megszólal bennem a kétkedő hang: tudja bárki is, hová megyünk?

A RABBI KÖVETŐINEK ELMONDOTT BESZÉDE A NEMHAJÓN

A zsidó utasok a hatalmas jármű fedélzetén bármit szabadon megtehettek, amit csak óhajtottak, de Sheeana tudta, hogy minden börtönnek megvoltak a maga rácsai, és minden tábornak a kerítései.

A menekült zsidók közt élő Tisztelendő Anya, egy Rebecca nevű nő kitartóan és csendes kíváncsisággal igyekezett felderíteni cselekvési szabadsága határait. Sheeana kezdettől fogva érdekesnek találta őt, a vad Tisztelendő Anyát, aki a Bene Gesserit képzése nélkül vészelte át az Agóniát. Maga az elgondolás is lenyűgöző volt, a történelem folyamán azonban mindig előfordultak efféle anomáliák. Sheeana gyakran elkísérte Rebeccát elmélkedő sétáira, melyek mindegyikén inkább elméje útjait járta be, mintsem valamely szintre vagy helyiségbe akart volna eljutni.

– Megint csak körbe-körbe bolyongunk majd? – kérdezte panaszosan a rabbi a nyomukban kaptatva. A rabbi, aki egykor Suk orvosként szolgált, előszeretettel firtatta valamely cselekedet értelmét, mielőtt hozzáfogott volna. – Miért pazaroljam az időmet hiábavaló elfoglaltságokra, amikor Isten igéjét is tanulmányozhatom?

A rabbi úgy tett, mintha kényszerítették volna rá, hogy velük tartson. Ő a puszta elmélyülés miatt érezte kötelességének a Tóra tanulmányozását, Sheeana viszont tudta, hogy a zsidó asszonyok számára a Tóra törvényeinek gyakorlati hasznosítása volt a megismerés célja. Rebecca mindkettőben messze előrébb járt.

– Az egész élet egy utazás. Az élet tempójában haladunk, függetlenül attól, hogy futás vagy egy helyben topogás mellett döntünk – mondta Sheeana.

A rabbi összevonta a szemöldökét, Rebeccától várt támogatást, de nem kapott.

– Ne idézd nekem a Bene Gesserit-közhelyeidet! A zsidó miszticizmus sokkalta ősibb bárminél, amit ti, boszorkányok összehordtatok.

– Jobban szeretnéd, ha a Kabbaládból idéznék? A bennem lakozó más életek közül sokan hozzájutottak a Kabbalához, és alaposan áttanulmányozták, még ha hivatalosan nem is tehették volna. A zsidó miszticizmus egészen lenyűgöző.

A rabbi láthatóan szóhoz sem jutott, mintha elloptak volna tőle valamit. Feljebb tolta szemüvegét az orrán, és közelebb húzódott Rebeccához, hátha sikerül kirekesztenie Sheeanát.

Valahányszor az idős férfi beszállt a társalgásukba, a beszélgetés Rebecca és a rabbi közötti szócsatává mérgesedett. A férfi a tudomány harcmezejéhez ragaszkodott, és megvetette a közvetlen bölcsesség forrását, amit Rebecca a miriádnyi Más Emlék révén hordozott magában. Sheeana lényegében láthatatlannak érezte magát. Bármekkora befolyással rendelkezett a nemhajón, a rabbi kívülállónak tekintette őt a zsidókat érintő ügyekben, Rebecca pedig egymaga is megállta a helyét.

Most épp a kanyargós folyosókon haladtak át, egyik szintről a másikra ereszkedtek le, élükön Rebeccával. Vastag copfba kötötte hosszú barna haját, amelybe immár oly sok ősz szál vegyült, hogy uszadékfára emlékeztetett. Megszokott bő, drapp köpönyegét viselte.

A rabbi szorosan mellette lépdelt, úgy helyezkedve, hogy csöppet sem véletlenül maguk mögé szoríthassa Sheeanát, aki mulatságosnak találta a helyzetet.

A férfi egyetlen alkalmat sem hagyott ki, hogy kioktassa Rebeccát, valahányszor a nő áthágta az illendő viselkedés szűkre szabott határait. Gyakran lehurrogta őt, arra emlékeztetve, hogy a rabbi szemében visszavonhatatlanul beszennyezte, amit a Bene Gesserit tett vele. Sheeana tudta, hogy Rebecca az idős férfi állandó szidalmai és aggályai ellenére mindig számíthat a Nővérek hálájára.

Nemzedékekkel ezelőtt a rejtőző zsidók kölcsönös támogatásról állapodtak meg a Bene Gesserittel. A rend menedéket nyújtott nekik az évek során, elbújtatta, elmenekítette őket a pogromok és a meghurcoltatás elől, melyek az Izrael gyermekei elleni gyűlölethullámokat követték. Cserébe a zsidóknak a Megbecsült Matrónák ellenében kellett megvédeni a Bene Gesserit nővéreket.

Amikor a vérszomjas szajhák a Nővérek könyvtárbolygója, a Lampadas ellen indultak azzal a nem titkolt szándékkal, hogy elpusztítsák, a Bene Gesserit megosztotta saját emlékeit. Milliónyi élet özönlött bele ezernyi elmébe, az ezrek pedig százakká tisztultak le, a százak pedig végül mind egyetlen Tisztelendő Anyával, Lucillával osztoztak, aki elmenekült a pótolhatatlan tudással.

Amikor elszökött a Gammura, Lucilla menedéket kért az ott rejtőzködő zsidóktól, a Megbecsült Matrónák azonban a nyomára akadtak. Az egyetlen megoldásnak, amivel megőrizhette az elméjében tárolt lampadasi tömegtudást, az ígérkezett, ha egy nem várt befogadóval, Rebeccával, a vad Tisztelendő Anyával osztja meg az emlékeket, Lucilla pedig áldozatként odadobja magát a Matrónáknak.

Így Rebecca befogadta elméjébe a kétségbeesett, lármás gondolatokat, és mind megőrizte, miután a szajhák megölték Lucillát. Némi idő elteltével átadta a felbecsülhetetlen értéket a Bene Gesseritnek, akik elfogadták és a Káptalanházban megosztották maguk között a Lampadasról elmenekített tudást. Ezzel a zsidók teljesítették réges-rég vállalt kötelességüket.

Az adósság az adósság, sorolta Sheeana. A becsület az becsület