Inga Lindström

Partvidéki szél

SZERELMI TÖRTÉNETEK
SVÉDORSZÁGBÓL

Kossuth Kiadó

Tartalom

A DÖNTÉS NYARA

SANDBERGEN VARÁZSA

HÉTVÉGE SÖDERHOLMBAN

Receptek

Impresszum

A DÖNTÉS
NYARA

Két napig szüntelenül csak esett. Lasse folyton azon aggódott, nehogy elhalasszák a tenisztornát. De ma végre kisütött a nap, és az ég ragyogóan kék lett. Most meg Valerie aggódott, nehogy elrontsa a fia versenyét.

Megígérte neki, hogy pontosan érkezik, de szokás szerint ma is túl későn indult el a bíróságról. Valahogy sejtette, hogy így lesz, amikor megtudta, hogy Torvid Persson fog a tárgyaláson elnökölni. Persson bíró szeretett hosszú, moralizáló előadásokat tartani, ha a per valamelyik résztvevőjének magatartása nem tetszett neki.

Ma a másik fél megbízója keltett nemtetszést a bíróban. Így hát, bár ítélet csak néhány nap múlva születik majd, Valerie biztos lehetett abban, hogy megnyerte a pert a megbízója számára. Gyorsan kimondta a zárszót, és kiviharzott a tárgyalásról. Végre elindulhatott autójával a tenisztorna helyszínére.

A bíróság épülete a Riddarholmenen{1} állt. A Centralbronon{2} – mint ebben az időpontban mindig – hatalmas volt a forgalom. A Riddarfjärden öböl vize napfényben fürdött, a kirándulókat gőzösök szállították. A túlparton álló városháza tornyának tetejét három korona díszítette. A toronyból lélegzetelállító kilátás nyílt Stockholm óvárosára, a Gamla Stanra. Valerie már sokszor gyönyörködött onnan a panorámában.

Most azonban nem törődött a látvánnyal. Csak lépésben haladtak előre az autók. Közben próbálta nyugtatgatni a fiát telefonon, Lasse egyre sürgetőbb üzeneteket küldött neki emailben.

– Ne izgasd fel magad, drágám! Rögtön ott vagyok – mondta.

És valóban, abban a pillanatban megszűnt a dugó, Valerie pedig gázt adott. Hirtelen eszébe jutott a táskájában lévő levél. Meglepetés lesz Lassének, aki pont olyan izgatottan várta már a választ, mint Valerie. De a mérkőzés előtt biztosan nem lesz idő arra, hogy megmutassa a fiúnak a levelet.

Lasse egyre türelmetlenebbül sürgette az anyját a telefonban, akinek megint eszébe jutott, hogy nem volt túl jó ötlet a tizenkettedik születésnapjára mobiltelefont ajándékoznia neki. De hát ez volt Lasse leghőbb vágya, muszáj volt teljesítenie. És maga az ötlet tulajdonképpen jó volt. Így bármikor felhívhatja Lassét, hogy tudja, hol van, és hogy minden rendben van-e. Valerie a munka és a gyermeknevelés között ingázó, egyedülálló anyaként soha véget nem érő dilemmában élt, és állandó rossz lelkiismeret gyötörte, hogy mindkét szerepben megfeleljen.

Arra azonban nem gondolt, hogy az ellenőrzés fordítva is működik majd. Lasse épp arra panaszkodott a telefonban, hogy az anyja mindenhová az utolsó pillanatban ér oda.

Valerie felsóhajtott.

– Én is utálom, hogy mindig az utolsó pillanatban érkezem. De hát nem szaladhatok ki csak úgy a tárgyalásról! Ne aggódj, rögtön ott vagyok! – mondta, majd letette a telefont.

Bekanyarodott a teniszpályához vezető keskeny útra, és a megállni tilos tábla ellenére közvetlenül a bejáratnál állt meg a kabrióval. Mindegy, gondolta.

Lasse leugrott a nagy kőről, amelyen az anyját várta, és futni kezdett felé. Már átöltözött, a táskája, benne ütőjével himbálózott a vállán futás közben.

– Mama, na végre! – kiáltott megkönnyebbülten.

– Bocsáss meg! – Valerie sietve kiszállt az autóból.

Lasse megfogta az anyja kezét, és a bejárati kapuhoz húzta. A klubot kőkerítés vette körül. A lábuk alatt csikorgott a kavics. Az út gondosan ápolt virágágyások között vezetett, amelyekben dúsan virágzott a sok rododendron és rózsa. Lasse komor arcot vágott.

– Utálom a bíróságot. Miért nem tudnak az emberek egyszerűen megegyezni a dolgokról?

– Nagyon jó ötlet – mosolygott Valerie, és gyengéden megsimogatta fia haját. Ha az élet ilyen egyszerű lenne! – Csak akkor nem lenne munkám – mosolygott, majd megállt és elővette a táskájából a levelet, amelyet ma reggel vett ki a postaládából. – De talán hamarosan minden más lesz!

Lasse kitépte a levelet a kezéből, és megnézte a feladót a borítékon.

– Ez a Stekkelson ügyvédi irodától jött! – Látszott rajta, hogy tényleg örül, és jelentőségteljesen nézett az anyjára. – Felvesznek?

Valerie örült a fia kíváncsiságának. Mielőtt beadta volna a pályázatát, természetesen többször beszéltek róla. Nem tudott és nem is akart ilyen döntést egyedül meghozni. Ha megkapja az állást, el kell költözniük Stockholmból, ami Lasse életében is jelentős változásokat hoz majd. Lasse itt nőtt fel, ide járt iskolába, és itt vannak a barátai.

Másrészt a körülmények miatt Valerie csak kevés időt tudott együtt tölteni vele. Sikeres ügyvéd volt, az esetek halomban álltak az íróasztalán, és egyre több idejét és erejét igényelték. Bár élvezte az utóbbi időben elért sikereit, úgy érezte, elhanyagolja a gyerekét. Tudta, hogy ez nincs így, de a helyzet annyira elégedetlenné tette, hogy végül úgy döntött, változtatnia kell. Nemcsak Lasse, hanem önmaga miatt is. Először arra gondolt, hogy kevesebbet fog dolgozni. De egy őszinte pillanatában bevallotta magának, hogy nem ez a megfelelő megoldás. Szűknek és zaklatottnak érezte az életét, nyugalomra és mozgástérre vágyott.

Jól mentek a dolgaik, tulajdonképpen elégedett lehetett volna. Mégis hiányzott neki valami, amit nem tudott megnevezni. Csak egy érzés volt, ami azonban nem múlt.

Elszánta hát magát a nagy lépésre. Jó ötletnek tűnt elköltözni egy olyan kisvárosba, mint Boxenberg, ahol nyugalomban élhetnek. Ahol levegőhöz juthat, és több ideje marad Lassére. Ez mindkettőjüknek jót tenne.

– Először állásinterjúra hívnak – hűtötte le a fiú lelkesedését. – És ez még csak az első lépés.

– Egészen biztosan felvesznek – mondta Lasse bizakodón, és visszaadta a levelet. Majd a pillantása azokra a fiatalokra tévedt, akik elsiettek mellettük. Lasse újra megfogta az anyja kezét és sietve maga után húzta.

– Gyere már, mama, mindjárt én következem. Szoríts nekem!

– Persze, hogy drukkolok – mondta Valerie, és felgyorsította a lépteit. Nagyon szerette a fiát, és nem vágyott semmi másra jobban, mint hogy sokkal több ilyen pillanatot élhessen át vele.

A következő napon is ragyogó kék volt az ég, és sütött a nap. Olof Wilander örült, hogy kilovagolhat a legjobb barátjával. Bár munkaadóként ő viselte a felelősséget a cégért és a dolgozóiért, az idejét némiképp szabadon oszthatta be, és néha megtehette, hogy munkaidő alatt vegye ki a szabadidejét. Főképp mivel tökéletesen megbízhatott a munkatársaiban. Persze jobb lenne, ha a veje helyettesítené a sörfőző üzemben, de Markus ma a feleségével, Leonie-val találkozott Stockholmban. Legalábbis Olof ezt hitte.

Olof örült, hogy a felesége nem olyan agilis, mint a lánya. A felesége, Irma egy kis galériát vezetett hatalmas szenvedéllyel Boxenbergben, amelyben műtárgyakat és svéd festők képeit állította ki. De bármennyire is szerette a munkáját, Irma megfontolt ember volt, és nem távolodott el Boxenbergtől. Olof gyakran tette fel magának a kérdést, hogy vajon kitől örökölhette a lánya a nyughatatlan természetét. A feleségétől és tőle egészen biztosan nem.

Ahogy az istállókhoz ért, elhessegette magától ezeket a gondolatokat. Hálás szívvel nézett végig a svédvörös színű, fehér ablakos-ajtós nagy épületeken, amelyek egy virágos mező közepén álltak. Elcsodálkozott, amikor észrevette, hogy az istálló előtt egy felnyergelt ló áll a kapuhoz kikötve. Ludvig abban a pillanatban lépett ki egy másik felnyergelt lóval az istálló nyitott ajtaján.

– Szóval te már itt vagy – szólította meg Olof. – Mindig elcsodálkozom azon, hogy Boxenberg legjobb ügyvédi irodájának vezetője megengedheti magának, hogy fényes nappal hódoljon a kedvtelésének.

– Ezt pont te mondod! Te sem vagy bent az irodában.

– Csakhogy nekem jó mentségem van a távolmaradásra: el kell látnom a lovaimat – mondta Olof mosolyogva. – Mellesleg épp elég embert foglalkoztatok. Ellenben a te munkádat nem végzi el senki más. A megrendelőid mindig csak veled akarnak beszélni.

Olof leoldotta lova kantárját a kerítésről, és a két férfi nyeregbe szállt.

– Épp azon vagyok, hogy változtassak ezen – szólalt meg Ludvig komolyan. – Partnert keresek, aki egyszer talán majd átveszi tőlem az ügyvédi irodát.

– Épp ideje – válaszolta Olof. Tudta, milyen dilemmában van a barátja. Agglegényként nincs örököse, akire ráhagyhatná sikeres ügyvédi irodáját. És ahogy teltek az évek, ez a gond mind jobban nyomasztotta. Többször beszéltek már erről, és Olof nagyon örült, hogy Ludvig végre elhatározta magát, hogy megkeresi az utódját. Bizonyára nehéz volt ezt a döntést meghoznia. Neki magának nem volt ilyen problémája. Bár a lányát nem érdekelte a család tulajdonában lévő sörfőzde, de szerencsére egy megbízható sörfőző mesterbe szeretett bele, és hozzá is ment feleségül. Olof nagyra tartotta a vejét, Markust. És tudta, hogy a sörfőző üzem vezetése a legjobb kezekbe kerül, amikor ő nyugállományba vonul.

Szívből kívánta barátjának, hogy találjon egy megbízható utódot.

– És hogy halad a partnerkeresés? – kérdezte kíváncsian Ludvigtól, ahogy lassan ügettek egymás mellett.

– Van néhány ígéretes pályázónk. Remélem, én is olyan szerencsés leszek, mint te Markusszal.

– Kívánom, hogy így legyen – mondta Olof komolyan. – De félek, hogy nem lesz szerencséd. Olyan, mint Markus, csak egy van – tette hozzá mosolyogva.

Ludvig felnevetett.

– Köszönöm, hogy így biztatsz, kedves barátom. Az nem lehet, hogy a sors mindig csak veled legyen ilyen kegyes!

Olof együtt nevetett a barátjával. Ha tudta volna, hogy Markus milyen fontos megbeszélésre igyekezett ezen a délutánon, a torkán akadt volna a nevetés.

A két férfi egy közvetlenül a víz partján álló étteremben találkozott. Letelepedtek a teraszon álló pálmafák közé helyezett, kényelmes ülőgarnitúrára, és kávét rendeltek. Meleg volt. A napsugarak táncoltak a hullámokon, amelyeket egy elhaladó csónak vert. A fény csillogva tükröződött vissza a víz felszínén.

Markus Hansen évek óta nem látta a legjobb barátját, de mindig tartották a kapcsolatot. Még az iskolából ismerték egymást. Leonie-val együtt ők voltak az elválaszthatatlan hármas.

Csak az egyetemi évek alatt váltak szét az útjaik. Markus és Thomas sörfőzést és italtechnológiát tanult, Leonie pedig újságíró akart lenni. Az egyetem elvégzése után a két férfi aztán együtt Kanadába költözött, és elvesztették a kapcsolatot Leonie-val.

Markus csak akkor tért vissza Boxenbergbe, amikor az apja haldoklott. Újra egymásra találtak Leonie-val. Utólag visszagondolva nem tudta, hogyan bírta volna ki azt a nehéz időszakot a lány nélkül.

Az apja temetése után Markus nem tért vissza azonnal Kanadába, ahogy eredetileg tervezte. Kanada hirtelen olyan távolinak tűnt. Amikor Olof felkínált neki egy állást a sörfőző üzemében, némi tétovázás után igent mondott. Ezt a döntést egyikük sem bánta meg soha. Olof örült a legjobban, hogy így alakult a helyzet.

Thomas ellenben nagyon csalódott volt, de nem vette zokon Markus döntését. Azután Svédországba utazott, hogy visszacsalogassa a barátját Kanadába.

– Életed nagy lehetősége lenne, ha még egyszer visszatérnél Kanadába – győzködte Markust. – Tudom, hogy itt is kiválóan megtaláltad a helyedet, és van rendes munkád. De ilyen ajánlatot nem sűrűn kap az ember! Kanada egyik legnagyobb sörfőző üzemét képviselem, amelyet össze sem lehet hasonlítani a boxenbergi kis üzemmel. Újra úgy lehetne, mint a régi szép időkben, amikor a miénk volt Kanada – mosolygott Thomas hamiskásan.

Markus felnevetett, de közben a fejét rázta.

– Az ajánlatod valóban csábító, de nem hagyhatom el Wilandert. Svédország a hazám, és a munkám szinte maga a tökély.

Úgy tűnt, a szavai nem győzik meg Thomast.

– Ugyan, menj már! Olyan nincs, hogy tökéletes munka. Mindig van valami, amit szívesebben csinálna az ember – mondta Thomas, és egy borítékot nyújtott oda Markusnak. – Csak nézd meg az ajánlatunkat!

Markus kelletlenül átvette a borítékot, és az ujjai között forgatta. Egyáltalán nem érdekelte az ajánlat. De Thomas nem adta fel.

– Megígértem a főnökömnek, hogy nem megyek haza anélkül, hogy igent mondtál volna. Szóval nem hagyhatsz most cserben. Vagy próbálkozzak Leonie-nál? Hátha ő is szeretne világot látni…

Markus újra felnevetett. Thomas tényleg nem változott semmit. Ha egyszer valamit a fejébe vesz, attól nem lehet eltántorítani.

– Lehet, hogy nála nyitott kapukat döngetnél – mondta, és közben elgondolkodva bólintott. Aztán kissé előrehajolt, és széles mosollyal hozzáfűzte. – De ha jól értettem, nem újságírót kerestek, hanem sörfőző mestert.

Thomas körbenézett.

– Apropó, hol marad Leonie? Az volt a terv, hogy találkozik velünk.

Markus kiitta a kávéját, és letette a csészét.

– Úgy tűnik, megint közbejött neki valami – mondta leplezetlen keserűséggel a hangjában. Legalább most eljöhetett volna a munkából, hisz Thomas az ő barátja is. – Leonie nagyon elfoglalt – fűzte hozzá aztán. Maga sem tudta, hogy barátja vagy maga előtt mentegeti a feleségét.

– Kár – mondta Thomas. – Szerettem volna találkozni vele.

Markus megrántotta a vállát. Maga is csalódott volt, bár idővel már hozzászokott, hogy a felesége folyton úton van, és a megbeszélt találkozókra késve érkezik vagy el sem jön. Markus tudta, mennyire fontos Leonie-nak a munkája, és ezt el is tudta fogadni. Ő maga is szerette a munkáját, de nem az volt az élete.

– Lesz még épp elég alkalmam találkozni vele, ha majd Kanadába költöztök.

Thomas elhatározta, mindent el fog követni azért, hogy rábeszélje a barátját az ajánlat elfogadására.

Valerie tegnap az utolsó másodpercben ért oda Lasse teniszmeccsére. Ma pedig, láss csodát, végre egyszer pontosan végzett a munkával. Ma a fiára is lett volna ideje, de ő biciklizni ment az egyik barátjával.

Valerie csalódott volt, de nem mutatta. Tudta, hogy ez az érzés teljesen irracionális és igazságtalan. Úgy döntött hát, hogy magára szánja a szabadidejét. Felvette a futónadrágját és az új, még alig használt futócipőjét. Lasséval együtt lépett ki a lakásukból, amelybe férjével, Daggal még Lasse születése előtt költöztek be. Amikor Dag öt évvel ezelőtt elhagyta őket, Valerie eljátszott a gondolattal, hogy keres maguknak egy másik lakást. A hétköznapok ebben a lakásban kezdetben szinte elviselhetetlenek voltak. Minden sarok, bútordarab és kép, még a kilátás az ablakból is a boldog időkre emlékeztette.

De kibírta, elsősorban Lasse miatt, hogy az apja elvesztése után ne kelljen még a megszokott otthonát is elveszítenie.

Most már örült, hogy akkoriban így döntött. A válás olyan régen történt, hogy már nem fájt az emléke. Daggal ma már újra jó kapcsolatban vannak, ami elsősorban Lasse miatt fontos. A fiú továbbra is jó kapcsolatban volt az apjával, bár csak a szünidőben találkoztak, mert Dag azóta Gotlandon élt.

Ahogy kiléptek a ház ajtaján, Lasse figyelmeztetőn felemelte a mutatóujját.

Aztán ne állj szóba senki idegennel, mama! – mondta viccesen.

Valerie elmosolyodott. Azon gondolkodott, mikor is kezdte el a fia a védelmező szerepét játszani. Lasse az utóbbi időben folyton figyelmeztette, hogy ne álljon szóba idegen férfiakkal. És mindezt olyan hangnemben, mintha Valerie apja lenne, nem pedig mintha a saját anyjával beszélne.

– Dehogyis – mosolygott Valerie. – Vacsoraidőre érj haza! – tette még hozzá.

– Persze. Később találkozunk – mondta Lasse, és még egyszer visszaintegetett az anyjának. Aztán felült a biciklire és elhajtott.

Valerie az ellenkező irányba indult el. Az utca egyenesen a Riddarfjärdenhez vezetett. Szeretett a part mentén futni, a sok kis éttermet és kávézót elhagyva. A vízparti padokon turisták és helyiek üldögéltek, és élvezték a kilátást. A szél halkan susogott az öreg fák lombjai között. A parton sétálók mosolyogva tértek ki a futó útjából.

Az utca végén nagy lendülettel balra fordult, és beleütközött egy idegenbe. A férfi megbotlott, belekapaszkodott Valerie-be, de azután visszanyerte az egyensúlyát.

Amikor felegyenesedett, a tekintetük találkozott, és az idő másodpercekre megállt körülöttük. Valerie szólalt meg először.

– Bocsásson meg, nem vettem észre! – lihegte.

A férfi gondterhelten nézett rá.

– Én kérek elnézést. Megsérült?

– Nincs semmi bajom – rázta meg a fejét mosolyogva Valerie.

Egymásra néztek, de nem szóltak egy szót sem.

Valerie észrevette a férfi napbarnított bőrét. Bizonyára sokat van a szabadban. Szőke haját a nap egészen világosra szívta. A szeme kéken szikrázott. Magas volt, vékony, mégis erősnek tűnt.

Valerie rémülten azon kapta magát, hogy bámulja a férfit. Gyorsan hátrébb lépett.

– Nekem… öö… most már mennem kell. Van még nyolc kilométerem hátra.

– Elvihetem? – ajánlotta fel gyorsan a férfi.

Valerie jól mulatott a férfi kérdésén, aki csak most vette észre az edzőruháját. Mindketten hangosan felnevettek.

– Esetleg félbehagyhatná a mai edzését, és meghívnám, hogy igyunk egy kávét a nagy ijedségre. Vagy egy pohár bort? – kérdezte a férfi, és az étteremre mutatott, ahonnan épp az előbb jött ki.

Hirtelen megszólalt a mobiltelefonja. Elnézést kért, és felvette anélkül, hogy Valerie-nek intett volna, hogy maradjon.

– Leonie, hol vagy? – kérdezte. – Vártunk rád. Igen, megértem. De Thomas örült volna, ha láthat.

A helyzet Valerie számára kezdett kínossá válni. Idegesen az egyik lábáról a másikra állt. Majd röviden elköszönt a férfitól, és továbbindult. Lassan futott a part mentén, a gondolatai azonban az idegen férfin jártak. Talán mégis el kellett volna fogadnia meghívását…

És aztán?

Nem akarta tovább szőni a gondolatot, ehelyett megpróbálta kiverni a fejéből a férfit. Egyáltalán nem helyes egy rövid találkozásnak ilyen nagy jelentőséget tulajdonítani.

Három nap múlva Lassénak tanári konferencia miatt nem kellett iskolába mennie. Valerie magával vitte hát Boxenbergbe az állásinterjúra. Jó, ha mindketten megismerik a várost, és Lasse dönthet arról, hogy el tudja-e ott képzelni az életét. Feltéve, ha meglesz az állás.

Valerie lenyitotta az autó tetejét. A levegőben érezni lehetett a közeli Balti-tenger illatát, és az asszony megízlelte a sót az ajkán. Nincs még egy hely, ahol a levegő ilyen tiszta, és a látóhatár ilyen széles. Egyetlen jármű sem hajtott el mellettük, csak néha tűnt fel egy-egy tanya vagy magányosan álló ház. Beértek egy ritkás nyírfaerdőbe. A fák lombja között átsejlett a Balti-tenger vizének kékje.

Előző este Lasse az izgalomtól nem tudott elaludni, ezért útközben pihente ki magát.

Közel s távol nem volt egyetlen település sem, és Valerie már attól félt, hogy eltévedt. Végül megpillantotta a Boxenberg felé mutató táblát.

Elégedetten mosolygott, és bekanyarodott egy utcába, amely egyenesen a tengerpartra vezetett.

Lasse felébredt, és álmosan körülnézett.

– Nemsokára ott vagyunk – mondta Valerie. – Nézd, milyen szép ez a táj! És az ott már a Balti-tenger! – lelkendezett.

Lasse kiegyenesedett, és Valerie lassított egy kicsit. A kék ég visszatükröződött a víz felszínén. A távolban kis sziklaszigetek látszottak.

Valerie félrefordította a fejét, és örömmel látta a fia arcán megjelenő mosolyt. Úgy tűnt, Lassének éppen úgy tetszik a hely, mint neki.

– Van Boxenbergben teniszklub? – kérdezte a fiú.

– Persze. Ennek már azelőtt utánajártam, hogy jelentkeztem volna – válaszolta mosolyogva. – Soha nem vinnélek olyan helyre, ahol nem tudsz teniszezni.

– Nézd! Egy lovas! – vágott közbe Lasse izgatottan. – Ó, de szép ez a ló! Járhatok itt lovagolni, mama?

– Persze. Miért is ne? – Valerie gyengéden megsimogatta a gyerek fejét. Bár Lasse nagyon nyitott volt a gondolatra, hogy vidékre költözzenek, Valerie mégis tudta, hogy nem látja át teljesen a következményeket. Sok minden meg fog változni körülötte. Új otthona lesz új környezetben, új iskolába fog járni, és új barátai lesznek. Mindkettőjüknek hozzá kell szokniuk ehhez az új élethez. Lasse elszakad a barátaitól és a megszokott szabadidős tevékenységeitől, a megszokott környezetétől és persze az otthonától is, ahol születése óta élt. Persze Valerie elhatározta, hogy mindent megtesz majd azért, hogy megkönnyítse számára a beilleszkedést. De kicsit félt attól, hogy Lasse túl sokat vár az új helytől. Anyának itt is dolgoznia kell majd, különösen a kezdeti időszakban sok munkát kell fektetnie abba, hogy megismerje a Stekkelson ügyvédi iroda működését.

{1} Stockholm központjában lévő kis sziget.

{2} Központi híd.