JANE AUSTEN

ÉRTELEM ÉS ÉRZELEM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jane Austen: Sense and Sensibility

A mű eredeti címe: Sense and Sensibility

Szöveg: Jane Austen

Copyright © 1811 by Jane Austen

Hungarian Translation © Sillár Emőke

All rights reserved.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyek Kiadó Kft. imprint kiadója,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők
Egyesülésének tagja. 2021

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Sillár Emőke

Felelős szerkesztő: Edinger Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Kiss András

ISBN 978-963-584-044-1

1.

A Dashwood család régóta Sussexben élt. Hatalmas uradalmuk volt; rezidenciájuk Norland Park nevű birtokuk közepén állt. Nemzedékek óta oly tiszteletre méltó életet éltek, hogy minden környékbeli ismerősük elismerését kivívták. Az uradalom néhai tulajdonosa, egy agglegény, igen hajlott kort ért meg, s az évek hosszú során nővérében talált állandó társra és házvezetőnőre. Ám nővére halála után, amely tíz évvel előzte meg az ő távozását az árnyékvilágból, nagy változások történtek otthonában: hogy pótolja veszteségét, meghívta és befogadta házába unokaöccsét, Mr. Henry Dashwoodot és családját. Mr. Henry volt a Norland-birtok törvényes örököse, s az öregúr rá is akarta hagyni a vagyonát. Unokaöccse és hitvese, valamint gyermekeik társaságában kellemesen teltek a napjai, s egyre jobban megkedvelte őket. Mr. és Mrs. Henry Dashwood odaadó figyelemmel leste minden kívánságát, s ez nem érdekből, hanem szívük jóságából fakadt. Elhalmozták őt minden elképzelhető kényelemmel, amelyet ebben a korban még élvezni tudott, s a vidám gyermekzsivaj önmagában is megédesítette napjait.

Mr. Henry Dashwoodnak az előző házasságából volt egy fia; mostani hitvese pedig három leánnyal ajándékozta meg. A fiú, egy józan életű, tiszteletre méltó fiatalember bőségben élt néhai anyja jelentős vagyonából, amelynek a fele reá szállt, amikor elérte a nagykorúságot. Nem sokkal ezután házasságot kötött, így ezzel is gyarapította vagyonát. Ezért a Norland-birtok megöröklése neki nem volt oly életbevágóan fontos, mint a húgainak; az ő vagyonuk, leszámítva azt, amit akkor remélhettek, ha atyjukra száll az uradalom, igencsak csekély volt. Anyjuknak nem volt semmije, s atyjuk is csak évi hétezer font fölött rendelkezett; első felesége vagyonának másik fele ugyanis szintén a fiát illette meg, neki csak haszonélvezete volt rajta.

Az öregúr meghalt. Végrendeletét felolvasták, s ez, mint a végrendeletek általában, egyformán okozott csalódást és örömet. Az öregúr nem volt sem oly igazságtalan, sem oly hálátlan, hogy teljesen kisemmizze unokaöccsét, ám a feltételek, amelyeket az örökléshez szabott, jócskán elvettek a hagyaték értékéből. Mr. Dashwood nem annyira önmaga vagy a fia, mint inkább hitvese és leányai érdekében vágyott az örökségre; ám a végrendelet a birtokot a fiának és a fia fiának, egy négyéves gyermeknek juttatta, méghozzá úgy, hogy ő semmiképp sem gondoskodhatott azokról, akik a legdrágábbak voltak a szemében, s akiknek a legnagyobb szükségük lett volna gondoskodására. Nem oszthatta meg köztük a birtokot, és nem adhatott el egyetlen fát sem értékes erdeiből. Az öregúr az egész vagyont ennek a gyermeknek tartotta fenn, aki – amikor esetenként látogatást tett apjával és anyjával Norlandben – teljesen elbűvölte nagybátyját néhány produkcióval, amelyek egy két-három éves gyermeknél egyáltalán nem szokatlanok: egy kis selypítéssel, némi akaratoskodással, sok ravasz csínnyel és rengeteg lármával; ezzel pedig tökéletesen elhomályosította mindama figyelem értékét, amelyet az öregúr unokahúga és annak leányai jóvoltából élvezett esztendőkön át. Ám Norland ura nem akart hálátlannak bizonyulni, s ezért a három leány iránt érzett szeretete jeléül fejenként évi ezer fontot hagyott rájuk.

Mr. Dashwood először mélységesen csalódottnak érezte magát, de vidám és derűlátó természettel áldotta meg az ég, ezért méltán remélhette, hogy még hosszú évek állnak előtte, s ha takarékosan élnek, tetemes összeget tehet félre az eleve is tekintélyes uradalom jövedelméből, sőt még gyarapíthatja is birtokát. Ám a szerencsének, amely oly későn köszöntött rá, mindössze tizenkét hónapig örülhetett. Csak ennyivel élte túl a nagybátyját, s a késői örökséget is beleszámítva mindössze tízezer font maradt az özvegyére és a leányaira.

Amint nyilvánvaló lett a baj, a fiáért küldtek. Mr. Dashwood összeszedte minden erejét, amit a betegség még meghagyott neki, és sürgetőleg fia gondjaiba ajánlotta mostohaanyját és húgait.

Mr. John Dashwood, ellentétben a család többi tagjával, nem volt mélyen érző ember, ám nem maradt rá hatástalanul, hogy atyja ily kéréssel fordult hozzá a nehéz időkben, ezért megnyugtatta, hogy minden tőle telhetőt el fog követni a család jóléte érdekében. Atyja megkönnyebbült az ígérettől, és Mr. John Dashwoodnak ezek után bőven maradt ideje, hogy végiggondolja, mennyit is tud tisztességgel betartani adott szavából.

Nem volt rosszindulatú fiatalember, hacsak a meglehetősen rideg szívet és önzést nem tekintjük rosszindulatnak; általában azonban tisztelet övezte, mivel mindennapi kötelességeit illendően teljesítette. Ha egy szeretetre méltóbb nőt vett volna feleségül, talán még több tiszteletet vívhat ki, talán még ő maga is szeretetre méltóbbá válik; hisz nagyon fiatalon nősült, és nagyon szerette a feleségét. De Mrs. John Dashwood férje eltúlzott utánzata volt: korlátoltabb és önzőbb még nála is.

Amikor a fiú szavát adta az atyjának, azt fontolgatta magában, hogy egy fejenként ezerfontos ajándékkal megtoldja húgai vagyonát. Akkor valóban úgy gondolta, hogy ezt meg is fogja tenni. Melengette szívét a kilátás, hogy évi négyezer fontot örököl a jelenlegi jövedelmén kívül, ráadásul anyja vagyonának második felét is megkapja, és úgy érezte, képes lesz a nagylelkűségre. Igen, ad nekik háromezer fontot: mily bőkezű és nemes tett! Ez elegendő lesz arra, hogy gondtalan életet teremtsen nekik. Háromezer font! Nem sok kényelmetlenséget kell eltűrnie ahhoz, hogy egy ily jelentős összeget nélkülözni tudjon. Egész nap s azután még napokig ez járt a fejében, és nem bánta meg elhatározását.

Alighogy eltemették az apósát, Mrs. John Dashwood, anélkül hogy szándékáról bármi módon értesítette volna anyósát, gyermekével és a szolgáival beállított Norlandbe. Senki nem vitathatta el a jogát, hogy odamenjen; attól a perctől fogva, hogy apósa elhunyt, a ház a férje tulajdonába szállt; ám viselkedése annál tapintatlanabb volt, és Mrs. Henry Dashwood helyében akármely mindennapi érzésű asszony rendkívül visszatetszőnek találta volna. Az özvegy lelkében a tisztességről oly kényes, a nagyvonalúságról oly romantikus érzelmek éltek, hogy az effajta sértés, bárkitől származzék is, vagy bárki szenvedje is el, végtelen undort keltett benne. Mrs. John Dashwood soha senkinek nem tartozott a kedvencei közé férje családjában, mostanáig azonban az asszonynak nem nyílt alkalma rá, hogy kimutassa, mennyire nincs tekintettel mások érzéseire, ha a helyzet úgy hozza.

Mrs. Dashwoodot annyira fájdalmasan érintette ez a szívtelen viselkedés, és annyira őszintén megvetette érte a menyét, hogy amikor az megérkezett, legszívesebben örökre elhagyta volna a házat. De legidősebb leánya addig könyörgött, amíg hajlandó volt végiggondolni, vajon helyes-e, ha elmegy, majd a három gyermeke iránt érzett gyengéd szeretet miatt mégis maradt, s a kedvükért elkerülte a szakítást a bátyjukkal.

Elinort, a legidősebb leányt, akinek a rábeszélése oly hathatósnak bizonyult, a mások iránti megértés és a józan ítélőképesség jellemezte, ennélfogva, bár még csak tizenkilenc esztendős volt, anyja tanácsadója lehetett, és – mindnyájuk érdekében – gyakran ellensúlyozta Mrs. Dashwood elhamarkodottságát, amely nemegyszer vezetett volna meggondolatlan lépésekhez. Remek természete volt: szeretettel viszonyult másokhoz, és erős érzelmek fűtötték, de tudta, hogyan uralkodjék rajtuk; kívánatos lett volna, hogy ezt a tudást anyja is elsajátítsa, nemkülönben idősebbik húga, aki azonban a leghatározottabban nem óhajtott ilyesmit megtanulni.

Marianne képességeit tekintve sok szempontból felvehette a versenyt Elinorral. Érzékeny volt és okos, ám mindenben túlzó; a bánatban, az örömben nem ismert határokat. Nagylelkű volt, szeretetre méltó, érdekes: minden, csak megfontolt nem. A hasonlóság közte és anyja közt azonnal szembeszökött.

Elinor aggodalommal figyelte húga szélsőséges érzelmeit, Mrs. Dashwood azonban tisztelte és bátorította őket. Most, a szeretett férfi halála után, egymást hajszolták bele a vad szenvedésbe. A gyötrő bánatot, amely erőt vett rajtuk, szándékosan életben tartották, előkeresték, újra- meg újrateremtették. Tökéletesen átadták magukat a szomorúságnak. Minden erre alkalmas gondolattal boldogtalanságukat erősítették, s arról hallani sem akartak, hogy a jövőben esetleg vigaszt nyerjenek. Elinor is kegyetlenül szenvedett; ő azonban képes volt harcolni, képes volt erőt venni magán. Szót tudott érteni a bátyjával, fogadni tudta sógorasszonyát, amikor az megérkezett, és tudott kellő figyelemmel bánni vele; és tudott küzdeni, hogy anyját hasonló erőfeszítésekre sarkallja és hasonló türelemre buzdítsa.

Margaret, a legkisebbik leány jó kedélyű, jóindulatú teremtés volt, ám már jócskán átvette Marianne romantikus természetét, anélkül hogy megközelítőleg annyi esze lett volna, mint neki, s tizenhárom éves korára semmi jelét nem adta, hogy valaha képes lesz felnőni nővéreihez.

2.

Mrs. John Dashwood betelepedett Norlandbe; ő lett a ház úrnője, anyósát és sógornőit pedig vendégekké fokozta le. Azt azért meg kell hagyni, hogy ebben a minőségben nyugodt udvariassággal, férje pedig annyi kedvességgel bánt velük, amennyi saját magán, a hitvesén és a gyermekükön kívül az emberi lények iránt kitelt tőle. Volt benne némi őszinteség, amikor arra buzdította rokonait, hogy tekintsék Norlandet az otthonuknak; s mivel Mrs. Dashwood számára egyetlen megoldás sem tűnt oly elfogadhatónak, mint hogy ott maradjanak addig, amíg megfelelő házat talál maguknak a környéken, elfogadta mostohafia meghívását.

Tökéletesen illett a lelkéhez, hogy továbbra is azon a helyen éljen, ahol minden egykor volt boldogságára emlékeztette. Ha rátört a vidámság, senki sem lehetett ragyogóbb kedvében, és senkit sem foghatott el jobban az a boldogság utáni mohó vágy, amely tulajdonképpen maga a boldogság. Ám bánatában is ugyanígy elragadta a képzelete, és ahogy az örömben, a vigasztalanságban sem ismert mértéket.

Mrs. John Dashwoodnak egyáltalán nem volt ínyére, amit férje a húgai érdekében tenni szándékozott. Drága kisfiuk vagyonából elvenni háromezer fontot – hisz ezzel a legszörnyűbb szegénységbe taszítaná! Könyörgött a férjének, fontolja meg újra a dolgot. Hogyan tudna számot adni magának, ha a gyermekét, ráadásul az egyetlen gyermekét megfosztaná ily hatalmas összegtől? És miféle igényt formálhatnának rá a Dashwood kisasszonyok, akik csak félig a vér szerinti rokonai – amit ő egyáltalán nem is tekintett rokonságnak –, hogy nagylelkűen ennyi pénzzel ajándékozza meg őket? Köztudott tény, hogy egyazon férfi más-más házasságából született gyermekei közt nem létezik szeretet; miért kellene hát tönkretennie magát és a szegény kis Harryt azzal, hogy minden vagyonát a mostohatestvéreinek ajándékozza?

– Atyám utolsó kívánsága volt – válaszolta a férje –, hogy segítsem az özvegyét és a leányait.

– Bizton állíthatom, hogy nem tudta, mit beszél; tíz az egyhez, hogy nem volt magánál. Ha józan eszének birtokában van, fel sem merül benne, hogy arra kérje önt, ajándékozza el a fele vagyonát édes gyermeke kárára.

– Drága Fannym, nem kötött ő ki semmiféle meghatározott összeget; mindössze arra kért, legyek a segítségükre, és tegyem a helyzetüket gondtalanabbá, mint amennyire ő tudta. Tán jobb lett volna, ha teljesen rám bízza a dolgot. Aligha feltételezhette, hogy nem fogok törődni velük. De mivel a szavamat kérte, nem tehettem mást, mint hogy megadjam; legalábbis akkor úgy éreztem. Ezért hát a szavamat adtam, s ezt most állnom is kell. Tennem kell értük valamit, ha majd elhagyják Norlandet, s új otthonra lelnek.

– Nos, akkor tegyen értük valamit; de miért kell, hogy az a valami háromezer font legyen? Gondolja csak meg – tette hozzá az asszony –, ha a pénznek egyszer búcsút mondunk, soha nem tér vissza. A húgai férjhez mennek, s a pénz örökre eltűnik. Ha szegény kicsi fiunk valaha is visszakaphatná…

– Nos, az bizony egészen más helyzet lenne – mondta a férje felettébb komolyan. – Eljöhet az idő, amikor Harry fájlalni fogja, hogy ily nagy összegtől megváltunk. Ha, teszem azt, népes családja lesz, ez a pénz nagyon is kapóra jönne neki.

– De még mennyire!

– Akkor tán minden érintettnek jobb volna, ha az összeget a felére csökkentenénk. Ötszáz font is tetemesen megnövelné a vagyonukat!

– Szinte bámulatosan! Hol van még egy fivér a világon, aki feleennyit tenne a húgaiért, akár az igazi húgaiért is! Pedig itt csak féltestvérekről van szó! De hát ön annyira nagylelkű!

– Nem szeretnék szűkmarkúnak látszani – válaszolta a férje. – Ilyen esetekben az ember inkább túl sokat nyújtson, mint túl keveset. Legalább senki nem gondolhatja, hogy nem tettem értük eleget: aligha remélhetnek többet ők maguk is.

– Ki tudja, hogy ők mit remélnek – mondta az asszony –, de mi csak ne gondoljunk az ő elvárásaikra: az a kérdés, hogy ön mit engedhet meg magának.

– Valóban… és azt hiszem, megengedhetem magamnak, hogy fejenként ötszáz fontot adjak nekik. Az a helyzet, hogy az anyjuk halálakor még az én ajándékom nélkül is több mint háromezer font száll mindőjükre… ami igen csinos vagyon egy fiatal nőnek.

– De még milyen csinos! Valójában az a gondolatom támadt, hogy talán nincs is szükségük semmiféle támogatásra. Tízezer fonton osztozkodhatnak majd. Ha férjhez mennek, bizonyára jól megy majd a soruk, ha pedig nem, tízezer font kamataiból nagyon kényelmesen megélhetnek egy fedél alatt.

– Ez bizony igaz, s ezért, mindent összevéve, nem is tudom, nem lenne-e tanácsosabb helyettük inkább az anyjukért tenni valamit, még életében… valami életjáradékfélére gondolok.

Ennek nemcsak ő, a húgaim is élvezhetnék az előnyeit. Évi száz font mindnyájukat tökéletesen gondtalanná tenné.

Hitvese habozott egy kicsit, hogy beleegyezését adja-e ehhez a tervhez.

– Meg kell hagyni – mondta –, ez jobb megoldás lenne, mint hogy egyszerre megváljunk ezerötszáz fonttól. De ha aztán Mrs. Dashwood eléldegél még tizenöt évig, jó kis csapdába sétálunk bele.

– Tizenöt évig! Drága Fannym, feleennyit sem ér már az élete.

– Meglehet; ám megfigyelhette, hogy az emberek örökké élnek, ha évjáradékot fizetnek nekik. Ő pedig nagyon szívós és egészséges, s még negyvenesztendős sincs. Az évjáradék túlságosan is komoly dolog; minden áldott évben újra meg újra esedékessé válik, és nincs rá mód, hogy megszabaduljunk tőle. Ön nincs tisztában azzal, hogy mit akar tenni. Nekem sok tapasztalatom van az évjáradékok okozta bajok terén. Anyámat béklyóba verte atyám végakarata: három kiérdemesült szolgának kellett járadékot fizetnie, s nem is hiszi, mily nagy tehernek találta ezt. Évente kétszer kellett ezeket az összegeket kifizetnie; és ott volt a nyűg, hogy miképp juttassa el a címzetteknek; aztán egyikükről az a hír járta, hogy meghalt, de végül kiderült, hogy egy szó sem igaz az egészből. Anyám szinte belebetegedett. A jövedelmem nem az enyém, mondogatta, ha örökösen ilyen kifizetéseket kell teljesítenem belőle; és ez annál is méltánytalanabb volt atyám részéről, hisz máskülönben a pénz teljes egészében, mindenféle korlátozás nélkül anyám rendelkezésére állt volna. Ettől úgy megutáltam mindenféle évjáradékot, hogy én egészen biztosan, a világ minden kincséért sem kötelezném el magamat évjáradék fizetésére.

– Valóban kellemetlen dolog – válaszolta Mr. Dashwood –, ha valakinek évente így megcsapolják a jövedelmét. Az ember vagyona, ahogyan édesanyja nagyon helyesen mondja, nem az övé. Egyáltalán nem kívánom, hogy minden járadékfizetési napon rá legyünk kényszerítve egy ilyen összeg kifizetésére: ez megfosztana bennünket a függetlenségünktől.

– Kétségtelenül… s végül még köszönetet sem kapnánk érte. Biztonságban tudják magukat, ön nem tesz többet, mint amit elvárnak öntől, ezért aztán semmiféle hálát nem éreznek. Ha az ön helyében lennék, kizárólag olyasmit tennék, ami az én saját megítélésemtől függ, s nem kötném gúzsba magamat semmiféle éves juttatással. Jöhetnek évek, amikor ugyancsak kellemetlen lenne, ha száz vagy akár csak ötven fontot is le kellene csípnünk a kiadásainkból.

– Azt hiszem, igaza van, szerelmem. Ez esetben jobbnak tartanám, ha nem beszélnénk semmiféle évjáradékról. Bármit adok nekik esetenként, messze nagyobb segítséget jelent majd, mint az éves juttatás, hisz a nagyobb jövedelem biztonságában csak nagyobb lábon élnének, aztán az év végén egy pennyvel sem lennének gazdagabbak. Semmi kétség, ez lesz a legjobb megoldás. Egy ötvenfontos ajándék olykor-olykor megmenti őket attól, hogy netán pénzszűkében legyenek, s azt hiszem, így híven teljesítem az atyámnak tett ígéretet.

– Efelől biztos lehet. Az igazat megvallva, lelkem mélyén meg vagyok győződve róla, édesapjában fel sem merült, hogy ön egyáltalán pénzt adjon nekik. Állíthatom, hogy csak olyasfajta segítségre gondolhatott, amelyet joggal el lehet várni öntől; például olyasmire, hogy keres nekik egy kényelmes kis házat, segít a költözésben, és küld nekik némi halat-vadat meg efféléket ajándékba, amikor épp szezonjuk van. Az életemet tenném rá, hogy semmi többre nem számított; tulajdonképpen nagyon furcsának és méltánytalannak tartanám a részéről, ha mégsem így volna. Drága Mr. Dashwoodom, gondolja csak meg, mily gondtalanul élhet mostohaanyja a leányaival hétezer font kamataiból meg a leányok fejenkénti ezer fontjából, amely mindőjüknek ötven fontot hoz évente. Ebből bízvást kifizethetik anyjuknak a kosztot is, a kvártélyt is. Mindenestül ötszáz fontjuk lesz egy esztendőben, és mi a csudát akarhatna négy nő ennél többet? Hisz oly olcsón élnek majd! A háztartásuk jóformán semmibe sem fog kerülni. Nem lesz hintójuk, nem lesznek lovaik, és szolgáik is alig; nem hívnak társaságot, s nem lesz semmiféle kiadásuk! Gondolja csak el, milyen kényelmesen élnek majd! Ötszáz font évente! Én el sem tudom képzelni, hogyan költhetnék el ennek akár csak a felét is; és ami azt illeti, hogy ön ennél még többet adna nekik… ezt aztán teljes képtelenség még elgondolni is. Tán inkább ők adhatnak majd önnek valamit.

– Szavamra – mondta Mr. Dashwood –, teljesen igaza van. Amikor atyám megkért, bizonyára arra gondolt csupán, amit ön említ. Most már világosan látom, és szigorúan eleget is teszek a kötelességemnek: segítőkész és kedves leszek olyanformán, ahogyan ön leírta. Amikor anyám elköltözik, örömmel állok majd a rendelkezésére, amiben csak tudok. Tán az is elfogadható lenne, ha néhány kis bútordarabbal ajándékoznánk meg őket.

– Természetesen – bólintott Mrs. John Dashwood. – Egyvalamit azért figyelembe kell vennünk. Amikor az ön apja és anyja Norlandbe költözött, a stanhilli bútorokat eladták, ám minden porcelán, ezüst és asztalnemű megmaradt, s most az édesanyjára szállt. Így hát a háza szinte teljesen ki lesz stafírozva, mihelyt beköltözik.

– Ez kétségtelenül lényeges meglátás. Igazán értékes örökségről van szó! Pedig az ezüst egy része nagyon szép kiegészítője lehetne a saját itteni készletünknek.

– Úgy van; és a porcelán reggelizőkészletük kétszer olyan szép, mint az itteni. Véleményem szerint túl szép bármilyen helyhez, amelyet az ő körülményeik közt valaha is megengedhetnek maguknak. De hát mit tegyünk, így áll a dolog. Az ön édesapja csak rájuk gondolt. És ki kell mondanom: ön semmiféle hálával nem tartozik neki, s a kívánságait sem kell figyelembe vennie, hiszen nagyon jól tudjuk, hogy ha megtehette volna, a világon szinte mindent rájuk hagy.

Ez az érvelés ellenállhatatlan volt. Megadta Mr. Dashwood szándékainak a lökést, amely eladdig hiányzott; így hát végül úgy határozott, hogy teljességgel szükségtelen, vagy inkább kifejezetten illetlen volna, ha többet nyújtana atyja özvegyének és gyermekeinek, mint azt a fajta felebaráti segítséget, amelyre hitvese utalt.

Tartalom

1.

2.