Magdalena Parys

A MáGUS

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Magdalena Parys: Magik. Warszawa, Świat Książki, 2014.

Copyright © Magdalena Parys, 2014

Hungarian translation © Pálfalvi Lajos, 2020

© L’Harmattan Kiadó, 2020

Ezt a művet az Európai Unió Kreatív Európa 2014–2020 programja támogatta. Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bármi-nemű felhasználásért.

Fordította:

Pálfalvi Lajos

Szüleimnek

Ich bin ein Berliner.

John Kennedy

A tények:

A Stasi iratanyagát kezelő hivatal mintegy 6000 folyóméter aktát (20 millió oldalt) semmisített meg 2010-ben.

Becslések szerint a vasfüggöny felszámolása előtt 4500 személy próbált a keleti blokkból Nyugatra menekülni a bolgár határon át.

Nagyjából százan vesztették életüket.

Prelúdium

Puskatussal verték, rugdosták a hasát és az arcát. Láttam nyitott, de már furcsán elhomályosult szemét, és hánytam. Tudtam, hogy mindjárt odajönnek hozzám. Nem rémületet, hanem különös álmatagságot éreztem, miközben vártam az utolsó csapást. Az egyik hóhér már megfordult, erősebb illatot árasztottak a széttaposott levelek, láttam, hogy felém tartanak a nagy bakancsok. Nem voltak messze, talán két méterre lehettek. Arcon rúgtak. Édes ízt éreztem a számban. Már nem fájt a lábam, pedig keresztüllőtték. Tényleg kiszorítja a régit az új fájdalom.

– Nézd, okádik a rohadék – ordított valahol fölöttem a bakancs a puskatusnak, amely Boszewski furcsán megmerevedett testét ütötte-verte.

Közeledett felém a puskatus.

– Elvetted az iratait? – kérdezte.

– Nem!

– Akkor vedd ki a zsebéből, mert különben összemocskolódnak.

– Undorodom tőle, összehányta magát.

Lendült a puskatus, aztán már csak sötétség volt.

Megint ugyanaz az álom, melyben a halálról mesélt valakinek.

Frank Derbach felült az ágyon. Körülnézett. Ismeretlen kontúrok és személytelen tárgyak rajzolódtak ki a szürkeségből. Fölkelt. Beágyazott. Szerette a rendet. Ettől magabiztos lett, adott neki valamit, ami mindig is hiányzott belőle. Kisimította a paplan gyűrött szélét, és viszolyogva gondolt arra, hogy már rengetegen aludtak előtte ebben a tisztának látszó ágyban.

Fölkapcsolta a lámpát, és a kis ablakhoz lépett.

Kora reggel volt, hat óra vagy talán még annyi sem. Miákolást hallott a szürke udvarról, csattant a kuka fémfedele. A szálloda egyik szakácsnője dobta ki a szeméttel teli zsákot. Egy nap, amilyenből oly sok van minden városban.

Kopogtak. Frank Derbach nem is mondta, hogy tessék, meg sem rezzent, talán csak furcsállotta, hogy már meg is jött az, akire várt.

– Te vagy az? – kérdezte halkan az ajtó mögül.

– Miért, ki lennék? – kérdezte egy türelmetlen női hang.

Ajtót nyitott, beengedte a szobába.

Figyelmesen nézte a nőt, ahogy határozott léptekkel az ablakhoz megy ebben az idegen szobában, elsötétíti a redőnnyel, leül az egyik fotelbe, és azt mondja:

– Hallgatlak.

– Ez lesz életed legnagyobb üzlete.

– Majd meglátjuk – mondja a nő, és nem mosolyodik el.

I. fejezet

Nagyon egészségesnek találták azt a környéket.
Nagyon kevés baktérium élt ott meg.

Terry Pratchett: Vészbanyák

(Farkas Veronika fordítása)

Gerhard kikapcsolta a mobiltelefonját. Már harmadszor hívta Frank Derbach, nagyon ideges volt, azonnal találkozni akart vele. Gerhard megígérte neki, hogy benéz hozzá a szállodába, miután elintézte az ügyeit.

– Nem, inkább ne a szállodába gyere.

– Miért?

– Mert ne.

– Ittál?

– Nem.

Végül megállapodtak egy helyben, amely nem volt messze Gerhard szállodájától.

– Biztos ott leszel? – faggatózott Derbach.

– Persze hogy ott leszek – felelte Gerhard. Kicsit már idegesítette a fontoskodás.

– Várlak – mondta Frank Derbach búcsúzóul.

A délelőtti dugó kocsifolyamában araszolt a taxi. Gerhard a széles szürke utcákat nézte. A kilencvenes évek Varsójára emlékeztette Szófia. Először elegáns szállodák, aztán bankok, végül gyógyszertárak, aztán a többi. Majd valamikor. Egy idő után már kemény széken ült egy hivatalban, és megvárta, amíg az ott dolgozó nő kirúzsozza a száját, elintéz néhány telefont, végül hajlandó felé fordítani a tekintetét. A helyiség váróterem és az ügyfeleket kiszolgáló iroda is volt.

A nő kedves volt, de ő hamar rájött, hogy sablonos, semmitmondó válaszokkal akarja lerázni. Végül megmondta neki nyíltan, mit akar.

– Lengyel, wrocławi mérnök, a neve Piotr Boszewski. 1980-ban tűnt el Bulgáriában. Senki sem tudja, mi történt vele. Eljött… – elakadt, el kellene döntenie, hogy a holiday vagy a vacation szó illik ide –, itt akarta tölteni a szabadságát a feleségével, és nem tért haza.

– Akkor alighanem a lengyel archívumokban kellene keresgélnie – mondta a nő, és vállat vont.

– Szerintem meg itt. Tudom, hogy itt kell keresnem – javította ki magát.

– Annyian tűntek el – mondta sóhajtva. – Németek, bolgárok, lengyelek is.

– Engem ez az egy lengyel érdekel.

– Miből gondolja, hogy ez a lengyel nálunk tűnt el? – Megtörölgette a szemüvegét, és fáradtan nézett Gerhardra rövidlátó szemével.

Gerhard megmutatta a fényképet.

– Mi ez? Honnan van? – kérdezte hitetlenkedve.

Tényleg arra számított, hogy megmondja a nevét, a címét és a foglalkozását?

Az az öregember, aki a fényképet adta neki, és németre fordította a szöveget, Burkhard Seidel hosszú évek óta vezette magánarchívumát; dokumentumokat, fényképeket, felvételeket gyűjtött, és az érdekeltek rendelkezésére bocsátotta őket. 1985-ben tűnt el a két fia, amikor a bolgár határon át próbáltak menekülni a szabadságba. Sosem kerültek elő a bűnösök, senki sem fejezte ki részvétét az apának.

Ma már nem titok a Seidel-archívum. Mindenki, aki tudni akarta ezt, gond nélkül meggyőződhetett arról, hogy lakik Lipcsében egy ember, aki több anyagot gyűjtött össze a bolgár határon tisztázatlan körülmények között eltűnt személyek eseteiről, mint az összes minisztérium és levéltár együttvéve.

Megmondhatta volna, honnan van a fénykép.

Közölhette volna, de nem akarta.

Azt mondta Seidel, hogy a bolgár–görög határ egy konkrét helyén készült, ahol megtalálták egy lengyel férfi, feltehetően Piotr Boszewski holttestét. Sajnos olvashatatlan volt a név a hátoldalán. Csak az elhalványodott „B” betűt lehetett felismerni, nem tudni, mi következett utána, „a”, „o” vagy „c”. Seidel azt sugallta, hogy ez a Boszewski név. Volt még egy szám is a fénykép hátoldalán, de hogy mit jelent, azt csak pár hónappal később tudta kideríteni Frank segítségével.

– Több ilyen fényképe is van?

Figyelmesen pillantott rá a nő kék szemhéja alól, rakoncátlan bongyor szőke fürtök keretezték az arcát, most még mindezt mulatságosnak találta Gerhard.

– Nincs több – hazudta.

A kép hátoldalát nézte a nő, végigsimította egyszer, kétszer. Háromszor.

– Tudja, mi ez? – Megsárgult foltot mutatott, ahol számok látszottak, meg a szöveg szétkenődött cirill betűi. Eddig több kérdést tett fel a nő, mint Gerhard.

– Fogalmam sincs – hazudott megint.

Hosszabb ideig nézett rá a nő. Akart még kérdezni valamit, de hallotta, hogy nyílik az ajtó, kihúzta magát, és megigazította a szemüvegét az orrán.

Az ajtóban álló magas nő előbb Gerhardra, aztán a kolléganőjére nézett. Volt benne valami, ami római szoborra emlékeztetett. Szép szeme volt. Őszintén sajnálta, hogy nem vele beszélget. Gerhard elmosolyodott. A nő viszonozta a mosolyt, és az íróasztalhoz lépett.

– Ekaterina Konesova. – A nő kezet nyújtott neki. – Németországból jött hozzánk? – A kolléganőjére pillantott. – Boldogulsz vele?

– Igen, persze. Minden rendben. Beszélgetünk. – A nő eltakarta a tenyerével a képet, ezt Gerhard észre is vette.

– Azt hittem, segítségre van szükséged – fordult a kolléganőjéhez Ekaterina Konesova, és odaintette az egyenruhás embert, aki már az ajtóban állt.

A sötét hajú nő elmosolyodott, biccentett Gerhardnak búcsúzóul, és kiment. Az irodában dolgozó nő pedig már indult is utána. Az egyenruhás meg közelebb jött, a nevét és a rendfokozatát motyogta, és kezet nyújtott Gerhardnak.

– Mit tartogatunk itt? – kérdezte angolul, a fényképre meredve, aztán a dokumentumokért nyúlt, melyek Gerhard előtt hevertek az íróasztalon, és kezdte átnézni az anyagot.

Figyelmesen végighallgatta a történetet, amelyet már másodszor mesélt el neki Gerhard aznap. Most sokkal jobban ment, említette azt is, hogy mérnök, és eltűnt, meg holiday…

Homlokát ráncolta a tiszt.

– Itt nem talál semmit – szólalt meg kifogástalan németséggel. – Ezenkívül szükség van az áldozat rokonaitól beszerzett beleegyezési nyilatkozatra, közjegyző által hitelesítve, lefordítva bolgárra, és megint hitelesítve. Így írja elő a törvény. – Széttárta a karját.

– Van tanúsítványom.

– De nem hitelesíttette Bulgáriában. Ezenkívül…

– Hol tudnám hitelesíttetni? – vágott a szavába Gerhard.

– Kérem szépen – mondta a katonatiszt Gerhard elé, az íróasztalra telepedve. – Őszinte leszek magával. Ha egy raklap igazolást hoz, akkor is csak két kartonba nézhet bele. Ez minden, ami van nálunk. De előre megmondom, hogy nem találja meg a keresett dokumentumokat.

– Akkor hát hol találom őket?

– Ott, ahová úgysem jut be, ahogy én sem. A Honvédelmi Minisztérium levéltárában, a katonai szolgálatok titkos iratai között.

Gerhard meglepetést színlelt.

– Egyébként meg miért vette a fejébe, hogy ő lenne Boszewski? – kérdezte az egyenruhás, feszült figyelemmel bámulva Gerhardot.

– Hát maga honnan tudja azt, hogy vannak Boszewskivel kapcsolatos titkos dokumentumok? – kérdezett vissza Gerhard.

– Ott találja a menekülés közben meggyilkolt személyekről gyűjtött információk többségét. Itt nálunk nincs semmi. – Az egyenruhás elmosolyodott, kivillantva meglepően fehér fogsorát. – A mi archívumunkban nincs semmiféle adat erről az emberről – ismételte el nyomatékosan.

– Érdekes – jegyezte meg Gerhard. – Szóval azt állítja, hogy a fényképen látható áldozat menekülés közben meggyilkolt személy?

– Feltételezem, sejtem, nem tudom. Egyébként maga beszélt erről.

– Nem mondtam semmi ilyesmit…

– Akkor hát, ha megengedi, itt tartanám a fényképet, hogy kizárjuk vagy megerősítsük ezt a lehetőséget. – És fölállt, jelezve, hogy nincs több kérdés, kezet nyújtott Gerhardnak. – Levélben tisztázzuk. Sajnálom. Fölöslegesen fáradt hozzánk.

– Inkább megőrizném ezt a képet – felelte Gerhard.

– Bízzon bennem, kérem – mondta a tiszt fojtott hangon.

E különös nyilatkozat után akart még mondani valamit Gerhard, de a tiszt hátat fordított, és a kijárat felé indult. Az ajtóban megtorpant, megint Gerhardhoz lépett, és közönyös arckifejezést erőltetve magára, mintegy mellékesen megkérdezte:

– És honnan van ez a fényképe?

– Találtam – mondta Gerhard.

A szállodai ágyában feküdt Gerhard, és a koszorúér-betegség enyhe tüneteit érezte. Komolyan vette, évek óta először gondolt arra, hogy jobban kellene törődnie magával. Azon törte a fejét egy pillanatig, hogy bevette-e a tablettákat. Bevette, mindig bevette, minden a szokott módon történt. Mégis nyugtalanította a gyorsuló szívdobogás, akárcsak a magas vérnyomás tünetei. Próbált nyugodtan lélegezni és kellemes dolgokra gondolni. De negyedórával később fölállt, és kivette a neszesszerből a tablettát, amelyet ritka alkalmakra, vészhelyzetre tartogatott. Egy hete vett be ilyet utoljára. Azon a napon, amikor Kryschtyna szótlanul elment otthonról.

Nagyon gyorsan hatott a tabletta. maga sem tudta, mikor aludt el. Egy óra múlva izzadtan, nyugtalanságtól gyötörve riadt föl.

Gerhard – képzettsége szerint fényképész és politológus, foglalkozása fotóriporter – sosem vette félvállról az előérzeteket, mindazokat a negatív vagy pozitív jelzéseket, amelyek attól függetlenül érkeztek, hogy volt-e kedve végrehajtani az adott utasítást, vagy nem. Ha az intuíciója nemet mondott, az utolsó pillanatban is képes volt kiszállni a projektből, és senki sem tudta rávenni arra, hogy változtassa meg a döntését. Ezért gyakran hárította el a nehéz feladatokat, idővel pedig a kevéssé jelentős folyó ügyek specialistája lett.

Minden valószínűség szerint ezért nyitották meg szívesen a kiállításait köztársasági elnökök és nagykövetek, akik a politikától és a történelem sötét lapjaitól távol álló művészetet kedvelték. És nyilván ezért találta túlságosan unalmasnak Dagmara és Kryschtyna. Dagmara ezt hangosan, nyíltan kimondta, Kryschtyna pedig a maga módján fejezte ki, nem mondott semmit. Dagmara még azt is szemére vetette, hogy olyan fényképész, aki érdekesen mesél a semmiről.

Dagmara túl fiatal, túl… Milyen is Dagmara? Olyan, mint az anyja, Kryschtyna, idealista. Felsóhajtott. Elszakadtak a gondolatai Kryschtynától.

Elment, nincs.

Most nem fog erre gondolni.

Nem értette Gerhardot.

Saját magát sem értette.

Minek jött ide? Egy hónapja nem voltak kétségei afelől, hogy Boszewski a bolgár határon halt meg. Az utolsó találkozás után, amelyen Frank is részt vett, mégis úgy döntött Gerhard, hogy ezt személyesen ellenőrzi. Bár minden világosnak látszott. Halotti anyakönyvi kivonat, boncolási eredmények, fényképek. Néhány oldalas dokumentum, bolgár nyelven. Szófiában állították ki, és azt a számot kapta, amelyet a fénykép hátoldalán látott. Frank adta neki a képet, ezt mutatta meg reggel Gerhard a hivatalban, és ezt vette magához a tiszt. Gerhardnak nem kellett megerősítés ahhoz, hogy tudja, Boszewski van a fényképen – mégis megkapta ezt ma a hivatalban. Szerencsére otthon még volt két fényképe. Elképesztő, hogyan intézik az ügyeket ebben az országban. Mindenben igaza volt Seidelnek, amikor figyelmeztette.

Akkor hát minek jött ide?

Csak most vallotta be magának nyíltan, hogy két célja volt ezzel az úttal: ellenőrizze, hogy igazat mondott-e Frank Derbach, és elhalassza a Dagmarával folytatandó beszélgetést.

Most már nem volt mit tenni. Írnia kell Dagmarának. Tartozik ennyivel Kryschtynának. Nem kellene áthárítani rá azt a terhet, hogy beszéljen a lányával. Elővette a zsebéből a telefont. Föltette a szemüvegét. Megint telefonált Frank Derbach. Milyen csökönyös. Nyilván nagyon fontos neki.

Elővett egy kis füzetet. Írni kezdett, kihúzta, és kezdte elölről. Nagy levegőt vett, mint egy hosszú futás startja előtt, aztán odaírta nyomtatott betűkkel: DAGMARáNAK. Kihúzta, összegyűrte a lapot, és megint belevágott:

Kedves Draguschiu!

Ennyi év alatt sem volt bátorságom ahhoz, hogy megmondjam: ismertem apádat, mielőtt még megismertem volna édesanyádat. Sosem volt megfelelő alkalom erre. Többször is próbáltam minderről beszélni neked, de valami mindig megakadályozott benne. Alighanem a félelem. Nem mertem bevallani. Minden pillanatot alkalmatlannak láttam. Minél több idő telt el, annál nehezebb volt.

Végtelenül sajnálom, hogy oly sok év utánértesülsz erről, ráadásul levélben, de ebben a pillanatban még telefonálni sem tudok. Hidd el, szívesebben számolnék be neked minderről személyesen. Nem tudom, hogyan alakulnak az ügyek a továbbiakban, és mikor látjuk egymást. Ne aggódj, mindent pontosan elmagyarázok, miután hazamentem.

Emlékszel, nemrég egy gyerekszínházról forgattam filmet. Burkhard Seidel, egy öregember alapította azt a kis színházat. A fél életét a báboknak szentelte, amióta pedig nyugdíjba ment, anyagot gyűjt az archívumába. Engem csak ez érdekelt, a bábok nem. Összebarátkoztam vele, fél évig dolgoztam a bábokról szóló filmen, mert mindig másról beszélgettünk. Elmesélte a fiai történetét, akiket akkor lőttek agyon, amikor megpróbáltak átszökni a bolgár–görög határon. Sosem tudta meg, pontosan milyen körülmények között haltak meg, bár többször is elutazott a feleségével Bulgáriába, minden követ megmozgatott, magára haragítva a rezsimet, nagy kockázatot vállalva ezzel. Hosszú évek alatt nagy anyagot gyűjtött össze, dokumentálta a bolgár–görög és a bolgár–török határon történt eseményeket. Mindezt megmutatta nekem. Az ő anyagaiban bukkantam nyomára apádnak. Nevezzük magánnyomozásnak azt, melynek eredményeképpen döbbenetes információkhoz jutottam.

Egyvalamit már most a leghatározottabban kijelenthetek: megfejtettem a titkot, tudom, hogyan tűnt el apád. Tudom, hogy rengeteg sokkoló információt zúdítok rád egyszerre, de ezt muszáj megtudnod.

Draguschiu, nehéz írnom neked erről: apádat, édesanyád férjét, a barátomat alattomos módon a határra csábították, ott pedig meggyilkolták.

Kétségkívül ez volt a legszörnyűbb levél, amit csak írt életében.

Az erőtlenség és a szégyen könnyeit érezte a szemhéja alatt. Azért szégyellte magát, mert oly sok éven át rejtegette az igazságot.

Igaz, hogy nem tudott telefonálni Dagmarának, de az is igaz, hogy ha tud, akkor sem hívja, mert nem volt ereje hozzá. Elvette a Kryschtynával folytatott beszélgetés. Összeszedte a bátorságát, megmondta neki, hogy mielőtt találkozott vele, ismerte az első férjét…

Majdnem mindent elmondott Kryschtynának.

Mire számított annyi év után?

Megértésre?

Később Kryschtyna hajlott hátát nézte, amikor lassan az ajtóhoz ment, és megértette, hogy két szörnyű hibát követett el életében. Az elsőt akkor, amikor nem mondta el az igazságot, a másodikat pedig most, amikor végre elmondta. Mintha valamiféle tektonikus elmozdulás helyezte volna át az akkori Gerhardot a mostani helyébe, aljas módon kicserélve a mondatokat, az időt, öreg énjét a fiatalra, a fiatalt pedig az öregre. Ostoba volt. Az ostoba jobban hangzik, mint a gyáva.

Ideje befejezni.

Egy pillanatig elgondolkodott azon, hogy milyen szavakat használjon Dagmara megnyugtatására, de nem jutott eszébe semmi. Az órájára pillantott. Elmúlt már két óra. Késve ér oda a Frank Derbachhal megbeszélt találkozóra.

Frank Berlinben élt és dolgozott, de nemrég fizetés nélküli szabadságra ment hosszabb időre, és egy hete Szófiában volt. Még azt is kikotyogta, hogy ott akarja hagyni a munkahelyét, mert mindent elintézett már, amit ott el akart intézni. Ilyen volt Frank, lehúzott húsz évet a Stasi iratanyagát kezelő hivatalban, és ezt elintézendő dolognak tartotta. Még mindig rengeteg ügy terhelte. Gerhard már régóta ismerte, és gyakran volt olyan érzése, hogy Franknak van még néhány más egzisztenciája, mintha lennének más inkarnációi is, de most jobbnak látta nem gondolni erre. Ugyanakkor történnie kellett valami különös és rendkívül fontos dolognak Frank Derbach életében, mert még az ivást is abbahagyta. „Saját nyomozást” folytatott, ő legalábbis így nevezte, és állítólag olyan anyagokra bukkant közben, amelyeknek szerinte Gerhard is jó hasznát venné, de Gerhardnak már nem volt szüksége semmire. Megvolt mindene. Főként azért szándékozott találkozni Frankkal, mert rábeszélte Seidel, akit becsült és tisztelt.

Seidel értelmetlennek látta Gerhard szófiai utazását, és próbálta lebeszélni róla.

– Nem értem, egyáltalán minek megy oda – mondta csodálkozva. – De ha már így van, akkor keresse meg a mi Frankunkat. Állítólag rendkívüli felfedezésre jutott. – Elmosolyodott, és egy pillanatig elmerengett azon, hogy milyen szavakat használjon. – Említette, hogy szeretne megmutatni valamit magának, fogalmam sincs, mit talált ki már megint.

Gerhard érdeklődve pillantott rá.

– Igen, igen, tudom, mit gondol róla – folytatta Seidel, bár Gerhard egy ideje már egyáltalán nem gondolt Frankra, noha a beszélgetőpartnere ezt okkal feltételezte róla. – Őrült, és mint minden elmeháborodott, türelmetlen, de maga is tudja, mi a helyzet az eszelősökkel. Mindig van egy százalék bizonytalanság, mert hátha nem is hibbantak meg.

A jó öreg Seidel türelmes természetű volt, feltétel nélkül hitt az emberekben, még a bohócokban és a fanatikusokban is, és pontosan ilyen ártalmatlan fanatikusnak tartotta Frankot. Különösen jóindulatú és elnéző volt vele, bár Frank összeesküvés-elméletei néha még őt is kihozták a béketűréséből. Seidel szerint nincsenek rossz emberek. Gerhard őszintén csodálta ezt az emberfeletti megértést, amely korlátlanul járt mindenkinek, mindenért. Több mint húsz éve ott függött az archívum bejárata fölött egy idézet, amelyet maga Seidel vésett fába:

Nem az a humanizmus, ha azt mondjuk:

„Megtettem azt, amit az állatok nem tettek volna meg”,

hanem az, ha azt mondjuk:

„Elvetettük azt, amit a bennünk lévő állat akart,

és meg akarjuk találni az embert mindenütt,

ahol azt találtuk,

ami szétzúzza.”

André Malraux

– Minél kevesebb a gyűlölet, annál jobb az egészség, Gerhard úr – szokta mondani. Aztán elgondolkodva fűzte hozzá: – Ez nem jelenti azt, hogy nem fáj a szeretteink halála. Ugyanúgy fáj, csak ez kicsit nemesebb érzés. – Valami mosolyféle jelent meg az arcán. Gerhard még egy mesterkélt grimaszra sem volt képes.

Becsukta az ajtót.

Vékony volt, hallotta, hogy szól a telefon, biztos a recepcióról hívták. Mindig azzal jönnek, hogy ki akarják takarítani a szobáját. Bár késésben volt, úgy döntött, kerülő úton megy. Átvágott egy kis piacon, ahol fűszereket és olyan különös gyümölcsöket árultak, amilyeneket még sosem látott. Elhatározta, hogy ma még visszajön ide, és hozza a fényképezőgépét. Átment az utca túlsó oldalára, és ráérősen közeledett a kis sarki kávéházhoz. Még a benzingőz sem zavarta, érezte a tavaszt, először az évben. Nagyon meleg volt.

Legfeljebb kétszáz méterre lehetett a helytől, amikor hirtelen dulakodást vett észre az ajtóban. Az első pillanatban arra gondolt, ez lehetetlen, mégis így volt, jól látta. Két férfi vezette Frankot a karjánál fogva, egyenesen a járdán parkoló autóhoz. Frank szabadulni próbált, kiabált, alig érte a lába a földet. A következő pillanatban eltűnt az autóban, és rögtön el is hajtottak vele. Mindez nem tartott tovább tíz másodpercnél.

Sütött a nap, az utca lármás volt, és nyüzsgő, kitódultak a boltokból az emberek, siettek, intézték az ügyeiket. Úgy nézett ki, hogy senki sem látott, senki sem hallott semmit. Csak Gerhard bámulta hosszasan azt a helyet, ahol az előbb még ott állt a fekete BMW. Fogalma sem volt, mit csináljon. Útban a szállodába minden lehetőséget átgondolt. Telefonáljon a rendőrségre? Jelentkezzen a követségen? Mit csináljon?

Amikor belépett a szállodába, rögtön értesítették arról, hogy hagytak itt neki egy küldeményt. Gerhard még mindig azon törte a fejét, hogy mi történt az előbb, először nem is értette, miről van szó.

– Mi ez? – kérdezte a magas bolgár férfira emelve a tekintetét.

– Küldeménye érkezett – ismételte el a recepciós, hivatásához illő mosollyal ajándékozva meg Gerhardot.

– Kitől?

– Azt nehéz lenne megmondani. Azt az információt hozta valaki, hogy ez az öné.

– Kicsoda?

– Egy fiú – felelte nyugodtan a recepciós egy meghatározhatatlan kézmozdulat kíséretében.

Gerhard szétnézett a szálloda halljában. Egy idősebb házaspáron kívül nem látott senkit. A pultra támaszkodott, és a recepciós szemébe nézett.

– Nem várok semmiféle küldeményt.

A fiatalember állta a tekintetét. Hatalmas termetű, vállas, de szelíd tekintetű bolgár férfi. Két éve dolgozott a szállodában, és nagyon magasra akart jutni. Már harmadszor kapta meg egymás után a főnökségtől „a hónap dolgozója” oklevelet, de sajnos nem járt vele semmiféle prémium. De ez egyáltalán nem zavarta „a hónap dolgozóját”, Radosztin Petrovot, akinek minden munkanap ünnep volt, egy pillanatig sem ábrándozott más melóról. A sziklás hegyekből jött parasztgyerek nem fantáziál baromságokon, ha rámosolyog a szerencse. Radosztin a szállodai munkához kötötte a jövőjét, pár éve végezte el a szállodavezetési tanfolyamot, ami egy vagyonba került a családnak. Egy hete tért vissza Dubajból – egy elismert szállodalánc szervezte a képzést. Isteni terv szerint alakult az élete, akarhat-e ennél többet?

Megnyugtatóan mosolygott a vendégre, és megkérdezte:

– Értem.Szeretné, ha végére járnánk az ügynek?

Gerhard úgy nézett rá, mintha nem lenne magánál.

– Nem, dehogy. Köszönöm. Mikor hozták?

– Egy órája. Többször is hívtuk.

– Kérem, írassa át mára a visszaútra szóló repülőjegyemet.

– Természetesen. Rögtön intézzük.

– Lehetőleg a legközelebbi járatra – tette hozzá Gerhard, és aggasztotta, hogy remeg a hangja.

– Megteszünk mindent, amit csak tudunk.

Alighogy átlépte a szoba küszöbét, hívta a recepciós, és közölte, hogy nagyon sajnálja, de a mai járatra már nincs egyetlen szabad hely sem. Holnap korán reggel utazhatna. Ez megfelel? Írassa át a jegyet? Gerhard azt válaszolta, hogy nem szükséges, mert arra a járatra szól. Megköszönte, és letette a kagylót.

Úgy járkált a szobában, mint egy tigris a ketrecben, és a nagy szürke borítékot nézte.

Leült.

Megint fölállt.

Megint járkált.

Egy óra elteltével nyitotta ki. Rögtön megismerte Frank írását, és gyorsan összegyűrte a cédulát. Egy pillanatig azt fontolgatta, fölhívja-e Seidelt, vagy keresse-e inkább azt a berlini barátját, aki magas rangú hivatalnok a rendőrségen, de tudta előre, hogyan reagálnának. A barátja ebben nem tud segíteni, Seidel meg csak fölöslegesen idegeskedne.

Lefeküdt az ágyra, és várt. Múlt az idő. Nem történt semmi gyanús. Kivette a zsebéből az összegyűrt cédulát, kisimította és még egyszer elolvasta:

Senki sem tudja, hogy ezt küldöm neked. Követnek. Ne gyere el a találkozóra. A többit csak akkor olvasd el, ha elkészítetted a fényképeket a kliséről.

Természetesen ott volt a borítékban a klisé, mellette egy lapon alighanem útmutatók, egy kis fehér boríték és egy kicsit már megsárgult kapcsos dosszié. Azt súgta a hatodik érzéke, hogy most érte utol az, ami elől egész életében menekült. Határtalan rémület leselkedett minden zugban, tehát alighanem legfőbb ideje szembenézni vele.

Egy bevásárlóközponthoz vitte a taxi. A nagy boltban, ahol a piros az uralkodó szín, és ugyanúgy néz ki, mint minden ilyen üzlet az egész világon, vett feltöltőkártyás mobiltelefont és fotópapírt. Az illatszerboltban meg tisztítószereket, ollót, spárgát és gumikesztyűt. Egy emelettel lejjebb fölírta egy cédulára a csodálkozó gyógyszerésznőnek: Na_2S_2O_3.

Meresztette a szemét.

– Mennyit kér belőle? – kérdezte angolul.

– Három kilót – mondta viccesen.

Végül vett még két salátát műanyag tálkában. Az egyiket megette, a másikat kidobta. A szállodában gondosan kimosta a salátástálkákat, és rögtön munkához látott. Az egyikbe fixírsóoldatot, a másikba vizet öntött.

Becsukta a fürdőszobaajtót, és lekapcsolta a villanyt. Jó pár óráig tartott, mire előhívta és rögzítette a fényképeket, aztán megszárította őket a spárgán. Összesen ötvenet. Homályosak, elmosódottak. Jól megnézte őket, és elment a kedve az egésztől.

Mi akar ez lenni?

Az utolsó szakaszba lépett: tartva magát a Frank instrukciójában megadott számozáshoz sorba rakta és öt egymáshoz nagyon közel álló függőleges oszlopba rendezte a fényképeket. Egy óra múlva már fájt a nyaka és a szeme.

Még száradtak a fényképek.

Nézte, nézte, és nem látott semmit.

Miféle alakok kontúrjai ezek? Mi akar ez lenni?

Arra gondolt, hogy zavarja a szobában uralkodó félhomály. Fölállt, és fölkapcsolta a villanyt. Fénysáv hullott a képekre. Eleinte nem látott semmi különöset, csak akkor fagyott meg ereiben a vér, amikor hátralépett, és többfelől is megnézte a fényképeket. Kinyitotta a borítékot, elolvasott néhány rövid mondatot, és térdre roskadt a döbbenettől.

Kinyitotta az ablakot.

A milliós város hangzavara csak növelte a káoszt a fejében. Úgy érezte magát, mint egy hajótörött a nyílt tengeren, aki egy fatörzsön úszik, és nem emlékszik, hogy került oda.

Egyetlen energikus mozdulattal nyitotta ki a bárszekrényt. Egy kortyra lökte le az adagját, mint egy kiművelt piás, bár sosem volt az. Kicsit sem érezte jobban magát. Gyors léptekkel vágott át a szobán. Épp hogy beért a fürdőszobába. Még betöltötte a fixírsó szúrós szaga.

Okádott.

Csak hosszabb idő után dugta a fejét a hideg vízsugár alá, és még mindig ott volt a szemhéja alatt az a kép, amelyet csak most rakott össze. Magas férfi, pisztollyal a kezében, civil ruhában, katonákkal körülvéve. A lábánál – kegyetlenül megkínzott test. Gerhard egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy holttest. A fénykép minősége nem volt a legjobb – mintha a pisztolyt tartó férfi arcát akarták volna kiemelni.

Így hangzott a borítékban lévő lakonikus tájékoztató:

Nyilván fölismered a képen látható alakot. Ő Christian Schlangenberger. Sok ember élete szárad a lelkén. Ő felel Boszewski és más kelet-európai ellenzékiek haláláért. Most pedig nyisd ki a kapcsos dossziét…

Gerhard jó néhányszor látta Schlangenbergert választási plakátokon és tévéműsorokban. Aligha volt olyan ember Németországban, aki nem ismerte. Christan Schlangenberger az egyesült Németország politikai elitjéhez tartozott.

Gerhard leült a vécékagylóra. Megtörölte kopasz fejét a törölközővel, és tanácstalanul nézett körül.

És most mi van? 1968-ban érezte így magát utoljára, amikor akaratlanul is részt vett a diákzavargásokban. Kerülte a káoszt, a problémákat és a csoportosulásokat. De fényképész volt. Az akkori Gerhard, a fiatal Gerhard, a kezdő fotóriporter a Springer-sajtóból, a diákellenes frontról, ellene volt mindennek, ami megzavarja az áldott nyugalmat. Sajnos tünti volt, neki meg ott kellett lennie. Még körül sem nézett, már oda is vágott neki a gumibottal egy sötétszürke kabátos tuskó. Fölhasadt a szemöldöke, elszakadt a pulóvere, pedig csak a fényképezőgépét védte. Senki se tegye tönkre a fényképezőgépét! Gyorsan elfújta a vérbe az illúziókat a kibaszott szél, mint megfogalmazta egy barátja – egyetemista, aztán ellenség, aztán megint barát –, szóval füstbe mentek a remények, nem volt más választása, mint a szarrá vert diákokra vagy a közvetlenül mellette dühöngő baromarcúakra, a patakvérben fürdő diákra vagy a szoros kordont vonó sintértömeg pofájára irányítani a gépet. Minek? Nem tudta senki. Akkor hagyatkozott először a szakmai ösztönére, nem gondolkodott, egyszerűen azt csinálta, amit mindig is akart. Másnap az egész országban láthatták az eseményről készült fényképeket, a Springer lapjaiban valahol a lepedő legalján, a többiben pedig fő helyen. Ez a diák túlélte, egy másik ott pusztult. Hosszú és szövevényes sztori, új fejezet Németország történetében. Gerhard, a fotóriporter számára nem lett volna különösebb jelentősége a tüntinek, ha nem pont ő készíti AZT a híres képet. Sok évvel ezután a Spiegel fölvette Gerhardot, a fotóriportert A legbátrabb 68-asok listájára. Gerhard ismert bátrabbakat is, de elfogadta a sors ajándékát. „Róka” – mondták Gerhardra –, „fényképész róka”, aki „utcai tényeket csempészett be”.

– Húzz a faszra – vonta le a következtetést egyetemista barátja, aki ma már magas beosztásba került rendőr, bár díjat még nem kapott, a 68-as zavargások óta pedig kicsit sántít a jobb lábára.

Gerhard később rengeteg fényképet készít, rengeteget dolgozik, de megint azokért a fotókért és a 68-as bátorságáért vesz át kitüntetést a Német Szövetségi Köztársaság hatodik köztársasági elnökétől, Richard Karl Freiherr von Weizsäckertől. Igaz, Gerhard vigyázzban állt, komoly képpel, amikor a köztársasági elnök a zakójára tűzte a kitüntetését, de mikor ezt ma emlékezetébe idézi, savanyú képet vág. Mintha nem lett volna teljesen meggyőződve arról, hogy megérdemelte.

Gerhard, a róka és a hős egy óra elteltével szánta rá magát arra, hogy azt csinálja, amihez a legjobban ért. Elővette a táskájából a fényképezőgépet, és pontos másolatokat készített a kirakós játék minden eleméről.

Amikor befejezte, fogta a kapcsos dossziét, amelyen az elhalványult „Boszewski” felirat volt olvasható, és tanulmányozni kezdte. Mindketten sok mindent hallottak már Franktól, de akárcsak Seidel, ő sem akarta elhinni, amit mondott nekik.

– Te jó Isten! – szólalt meg hangosan, amikor a végére ért. Egy pillanatig elgondolkodott azon, hogy változtasson-e valamit a Dagmarának írt levélen, vagy kezdjen írni egy újat a rendőrségen dolgozó barátjának, esetleg írjon mindkettejüknek. De rohant az idő. Egy óra alatt készült el a teljes anyag összeállításával és megfelelő biztosításával. Leült az íróasztalhoz, és az órájára pillantott.

Nagyon kérlek, erről ne beszélj senkinek. Még ne. Adjunk időt magunknak. Komolyabb az ügy, mint gondoltam. Nagyon óvatosnak kell lennünk!

Bízz bennem, és legyél megfontolt.

Már nem rettegett attól, hogy beszélnie kell Dagmarával. Más ügyek szorították ki a félelmet. Be kellett fejeznie azt, amit elkezdett, és nem volt joga másokat veszélybe sodorni.

Némi habozás után még odaírta a végére:

PS.

Bocsáss meg.

Akkora pontot tett a végére, mint egy gomb, és félbehajtotta a lapot, aztán újra meg újra, végül már egész kicsi lett. Gyorsan kisimította. Arra a következtetésre jutott, hogy nincs ideje már több levélre.

Sokáig súrolta a tisztítószerrel a fürdőkádat és a mosdókagylót. Kiürítette a szemétkosarat. Nagy levegőt vett, és a tükörbe nézett. Alig látható vékony kis vonalat vett észre az orrán, tegnap talán még nem volt ott. Lezuhanyozott, felöltözött, és parfümöt szórt magára. Úgy érezte, az utóbbi tevékenység kicsit közelítette a normalitáshoz. Mert hirtelen felborult az élete. Elővette a kártyás telefont, amelyet egyetlenegyszer akart használni.

Vagyis most.

Felhívta Seidelt.

Rögtön fel is vette, mintha sejtette volna, ki rejtőzhet az ismeretlen szám mögött. Beszámolt néhány mondatban Seidelnek Frank elrablásáról, a küldeményről és arról, hogy ki az a férfi a fényképen.

Hallgatott a beszélgetőpartnere. Csak hosszabb idő után szólalt meg. Megváltozott a hangja, de Seidel volt az.

– Biztos abban, hogy Frankot rabolták el?

– Saját szememmel láttam!

– Azonnal haza kell jönnie!

– Hagyjam itt Frankot?

– Rajta már nem segíthet!

– De hát…

– Jöjjön haza! Hall engem?! – Seidel sosem emelte fel a hangját. Most mindvégig emelt hangon beszélt. Gerhard megértette, hogy felelősnek érzi magát érte és Frankért is. – Biztos abban, hogy Schlangenberger van a képen? – kérdezte még a végén.

– Tökéletesen. Nagyon jól látszik az arca.

– Ez azt jelentené, hogy mindenben igaza volt Franknak! – jajdult fel Seidel.

– Lépjen kapcsolatba Tschapieskivel, ő mindenről beszámol! – mondta gyorsan Gerhard.

– Kivel?

– Tschapieskivel!

– Jó, rendben, csak jöjjön haza! – fejezte be idegesen Seidel, véget vetve a beszélgetésnek.

Gerhard elküldte Seidelnek SMS-ben Tschapieski számát, és úgy érezte, egyedül maradt a harctéren. Nagyon magányosan.

Útitáskába pakolta a holmijait, minden mást pedig begyűjtött két piros reklámszatyorba. Búcsúzóul még szétnézett a szobában, aztán kiment. Huszonkét óra volt, de úgy döntött, hogy a repülőtéren tölti az éjszakát. Lement lifttel az étterembe, és a mellékajtón kiment a szálloda udvarába. Megkereste a tekintetével a kukát, és kidobta mindkét reklámszatyrot. Lemondott a liftről, fölment a lépcsőn, és szétnézett figyelmesen a foyer-ban. Onnan jól látszott a recepció meg a hall – és még egész jó volt a látása. Egy nő ült a sarokban, a márványoszlop mögött, akit már ismert. Megfordult, és azzal a tudattal szállt a liftbe, hogy az idő nem neki dolgozik. Kiszállt. Megkérte a recepcióst, hogy hívjon taxit. Azt felelte, hogy ha siet, itt van mellettük, a kis utcában a taxiállomás, de ha óhajtja, természetesen intézkedik.

– Sürgős a dolog – felelte Gerhard.

Rendezte a számlát, aláírta, amit kell, aztán fölemelte a fejét, a szemébe nézett Radosztin Petrovnak, aki akkora volt, mint egy hegy, és váratlanul kezet nyújtott neki.

A fiatalember bankjegyköteget érzett a kezében, és elöntötte a hideg veríték.

– Tegyen úgy, kérem, mintha búcsúzkodnánk – mondta neki Gerhard lassan, nagyon nyugodtan, széles mosollyal az arcán, még mindig a tenyerében tartva a bolgár nagy kezét.

– Most pedig ide hallgasson! A balusztrád mögött ül egy nő. Miután kimegyek, kérdezősködik majd rólam, mondja azt, kérem, hogy csak egyszer mentem ki a szállodából – reggel. Rendben? Még valamit meg kell tennie nekem. – Gerhard továbbra is a recepciós nagy tenyerét rázogatta, és tovább beszélt.

A fiatalembernek, Gerhardhoz hasonlóan, egyfolytában barátságos, széles mosoly volt az arcán. Mindez így együtt nem tartott tovább tizenöt-húsz másodpercnél, de örökkévalóságnak tűnt mindkettejüknek.

Gerhard befordult abba a kis mellékutcába. Tényleg nem volt messze a taxiállomás, de egyre lassabban ment. Csak most tudatosodott benne, hogy tegnap fájt a keze. Nem volt nagy a táska, kerekeken húzta, mégis borzasztó nehezen vonszolta.

Végül megállt, kicsit nyugtalanul nézett körül, és elővette a bolgár mobiltelefont, amelyet csak egyszer akart használni, de most még kellett beszélnievalakivel. Gyorsan bepötyögte a számot, emlékezetből. Mantraként ismételgette magában, órák óta.

– Tschapieski! – szólalt meg szinte abban a pillanatban egy bariton a hallgatóban.

– Én vagyok az! – nyögte ki gyorsan Gerhard, mert már alig kapott levegőt.

– Miért hívtál ezen a számon? Hiszen tudod, hogy ez…

– Problémák vannak, Waldemar – vágott a szavába Gerhard, és gyorsította a lépést, mert az volt az érzése, hogy követi valaki.

Egyre melegebb volt az udvarban, legalábbis úgy érezte. Hirtelen boldogan nevető fiatalok húztak el mellette. Azon gondolkodott, milyen nap van ma, alighanem péntek. Bementek a szálloda éttermébe. Kihallatszott a zene, fölismerte a Rosemary bölcsődalát. Megkönnyebbülten sóhajtott föl, lassított, de a következő pillanatban megint egyenletes lépteket hallott a háta mögül.

– Nem értelek, beszélj hangosabban! – türelmetlenkedett a hang a túloldalon.

– Bajok vannak – hörögte Gerhard a hallgatóba. – Bajok!

– Mit beszélsz? Hol vagy? – ütötte meg a fülét a hallgatóból egy borzasztó nyugtalan hang.

– Itt vagyok Bu…, itt va… Bul… – Gerhard egyre gyengébbnek érezte magát, hirtelen éles fájdalom hasított a mellkasába, tett még néhány lépést, vadul megrántotta a nyakkendőjét. – Jelentkezz… jelentkezz Seidelnél!

Összeesett.

Ideges hang a telefonból:

– Kinél?! Miket beszélsz?!

– Seidelnél! – nyögte ki.

– Gerhard! Gerhard!

Egy pillanatig még hallotta Tschapieskit… és a közeledő lépteket. Kiabálni akart, de csak érthetetlen hangok jöttek ki a torkán. Kinyújtotta a kezét, és utolsó erejével a csatornanyílásba lökte a telefont. Halk csobbanást hallott. Nem kapott levegőt, mintha égett volna belül.

Égek – gondolta kétségbeesetten.

A következő pillanatban azonban fölé hajolt valaki, és megvizsgálta a pulzusát. A másik illető meg átkutatta a táskáját, a zsebeit tapogatta.

– Hol a telefon? – kérdezte a sötét kabátos férfi.

– Itt, a zakójában! – felelte a másik, aki ugyanúgy volt öltözve, és kivette belőle Gerhard német mobiltelefonját. De Gerhard már nem tudott erről semmit, mozdulatlanná vált a tekintete.

Nem volt benne élet.

Ekaterina Konesova a retiküljébe rejtette a szolgálati igazolványát. A recepciós ránézett, és fontolóra vett minden alapelvet, amelyet kívülről megtanult a képzés alatt. Úgy döntött, hogy a 12. ponthoz tartja magát (maximális biztonságot adni a vendégnek), ezt pedig villámgyorsan adaptálta a pillanat szükségleteihez.

– Kapott valamilyen küldeményt… – mondta Ekaterina Konesova.

– Igen. Tizenhat óra körül.

– Kiment?

– Egyszer. Reggel.

A nő figyelmes pillantást vetett rá.

– Át akarta íratni a jegyét – tette hozzá sietve.

– Át is íratta?

– Nem.

– Meg akarom nézni a szobáját.

– Tessék parancsolni.

Radosztin Petrov odahívta a londinert, de a nő megállította egy pillantással.

– Magam is boldogulok.

– Tessék parancsolni – ismételte el, és a lifthez kísérte.

A hirtelen támadt váratlan huzat szétfújta hosszú haját, a vékony anyag pedig megmutatta karcsú alakját. Csábosan mosolygott rá a liftből kilépő férfi. Keresztülnézett rajta.

A harmadikon szállt ki, gyorsan megkereste a szobát. Bedugta a kártyát, és fölkapcsolta a villanyt. Szokásos szállodai rendetlenség, parfümillat. Hallotta, hogy megérkezett a mentő, kinézett az ablakon. Összecsődült egy kisebb csoport a forgalmas utca sarkán. Mihelyt kicsit melegebb lesz az idő, kimásznak az éjszaka leple alatt, mint a csótányok, minden büdös lyukból – gondolta viszolyogva.

Fölvette a gumikesztyűt, egymás után nyitotta ki a szekrényeket és húzta ki a fiókokat. Végül benézett a szemétkosárba. Nem talált semmit. Megszólalt a telefon. Rögtön föl is vette. Egy darabig feszült figyelemmel hallgatta.

– Biztos vagy benne? Megvan a fényképezőgép?

– Igen!

– A telefon?

– Az is!

Befejezte, és az ablakhoz lépett. Nagy szerencséje volt, minden terv szerint haladt, sőt még annál is jobban. Egyre nagyobb tömeg csődült össze a szálloda előtt, az utcasarkon, újabb mentő érkezett. Innen nem látott semmit, ezt jól le kell játszania ott lent a rendőrséggel és a mentősökkel. Kiment a szobából, most már minden megvolt, ami kellett. De mielőtt kiment volna, még visszament a recepcióshoz.

– Itt milyen gyakran takarítják a szobákat?

– Ahogy a vendég óhajtja, de naponta kétszer szoktuk. Ez ötcsillagos szálloda. – Büszkeséget érzett a recepciós hangjában.

– És azt a szobát, ahol voltam? – kérdezte kicsit halkabban, próbált nem nézni a jobboldalt diszkréten elhelyezett kamerákba.

– Utána kell néznem.

Ekaterina Konesova habozott, de arra gondolt, ez már nem az ő dolga. Szinte mindent elvégzett, amit rábíztak. Mint mindig.

Miután távozott, a recepciós letörölt egy nagy izzadságcseppet magas homlokáról, és körülnézett a nagy foyer-ban. Angol és német vendégek nyüzsögtek a szálloda bárjában, a magas pálmafák mögött. Mindenki a nagy tévéképernyőt bámulta, próbálták túlkiabálni egymást. A hangjukból ítélve nem mindegyik volt színjózan. A németek nyerték a meccset. Az őrjöngő szurkolókon kívül nem volt senki a foyer-ban.

Jó nap ez nekünk a pultossal – gondolta a recepciós. Ismerte a német vendégeket, tudta, hogy ha jókedvük van, bőkezűségük nem ismer határokat.

Elhúzódott a kameráktól. Csak akkor vette elő a zsebéből a pénzt, amikor biztos volt abban, hogy egyikkel sem tudják felvenni. Hosszasan bámulta. Nyolc lilás rózsaszín bankjegy, szép nemes színek. Ennyi pénz. Sok pénz. Miért ilyen sok?

Félt.

Fiatal volt, de tudta, hogy Ekaterina rendőrigazolványa, a vezetéknevét sajnos nem tudta megjegyezni, nem jelent semmi jót. Félt, mert nem tudta, hogyan kell eljárnia, és legfőképpen azért félt, mert ártatlan volt. De aki belekeveredik valamibe, és ártatlan, az bűnös, mert belekeveredett, ennyit már sikerült megtanulnia ebben az országban az elmúlt években. Azon töprengett, hogy nem kellene-e elmondani mindent a szálloda vezetőségének. Bármit is gondolt, mindig ugyanoda jutott: ártatlan, de belekeveredett, tehát bűnös. Nem mondhat semmit senkinek.

Tumultus támadt kint a szálloda előtt, de a recepciós nem figyelt rá. Csak a pénzre gondolt, és arra, hogy a szállodai kódex melyik pontját szegte meg. Aztán már csak az járt az eszében, hogy támogatja a húgát anyagilag a tanulmányaiban, felelősségteljes testvérnek, derék Petrovnak, a név méltó örökösének bizonyul. Előbb azonban tanácsot kér az apjától.

Lement lifttel az étterembe, és kilépett az udvarba. Odahallatszott a szállodai étterem hátsó helyiségeiből a dallam, Rosemary bölcsődala, és Mia Farrow édes, vágyakozó hangja.

Radosztin Petrov az udvart és a szálloda ablakait bámulta. Kis veréb ült a kuka tetején, és őt nézte figyelmesen. Szerencsére vadszőlővel borított tető alatt voltak a tartályok, mellettük terebélyes akácfa nőtt. Semmi sem terelhette el az ötcsillagos vendégek figyelmét, nem rondíthatott bele a látványba, nem kelthetett undort a bűzével. Ott állt egy zsák az ajtóban, fogta, és a kukához indult, hogy úgy nézzen ki, mintha szemetet dobna ki. Nyikorgott a bűzös fedél, amikor félretolta. Bármilyen röhejes és különös, ez a fekete ötcsillagos fedél büdösebb, mint az az ősrégi szemétdomb a falujukban, az apjánál, meg ő is röhejes most, hogy a szemétben turkál. Régi szemétdomb, új szálloda, ő pedig mintha kukás lenne. Ilyen időket élünk, mint mindig. Kivett belőle két piros reklámszatyrot, és beléjük pillantott.

Nem hallgatott el Mia Farrow hangja, mintha megkarcolódott volna a lemez; mentők és rendőrautók szirénáztak az utcán. A hatalmas férfi nem hallott semmit. Feladatot kapott, ha végrehajtja, ő fizeti a húga tanulmányait. Annyit tudott már, hogy nem kér tanácsot az apjától. Azt mondta a vendég, hogy sietnie kell, tehát sietni fog.

Amikor elment a szállodából, már rég nem égették a zsebét a bankjegyek. Ravasz mosolyra húzódott a szája. Azt mondta neki a jósnő, hogy hamarosan jó üzletet köt, nem is egyet.

II. fejezet

Kiválasztani az áldozatot, gondosan felkészülni
a reá mérendő csapásra, könyörtelenül kielégíteni
a bosszúszomjat, majd lefeküdni aludni…
Nincs ennél édesebb a világon.

Joszif Sztálin

Megtört egy helyen a szép szabályos neuköllni házsor. Alighanem a szövetségesek bombatámadására emlékeztetett a foghíj, nem lehetett nagyobb a szélessége és a mélysége egy ház alapterületénél. Enyhén szólva nem látszott túl barátságosnak.

Tizennyolc órát mutatott a templom toronyórája. Most hullottak a járdára az első esőcseppek. Kowalski felügyelő kiköpött, és fölhajtotta a gallérját. Mintha csak föléjük és a ház fölé borult volna sötét felhő.

Viszolyogva nézett a foghíjtelekre, amelyet rengeteg szemeteszsákkal pakoltak tele, közöttük pedig kimustrált bútorok csonkjai meredeztek. Egy ajtaját vesztett bogárhátú Volkswagen és számos felhasított matrac tette teljessé a képet. Valahol hátul, a sok szemét mögött magasodott a ház homlokzata, amelyen még a fehér olajfestékkel készült feliratot is el lehetett olvasni messziről: el akarnak hajtani minket a világ végére, de a Föld gömbölyű!!!

Kowalski elmosolyodott, a ház minden jel szerint nemcsak a két háborút, hanem a megszálló házfoglalókat is túlélte. Már rég lehullott a falakról a vakolat, csak fent tartotta magát rendületlenül, ahol a felirat virított. Bedeszkázták vagy keménypapírral ragasztották be az ablakokat. A kétszárnyas ajtó a magasan lévő ablakokkal annak idején nyilván sokakat elkápráztatott főúri eleganciájával, most viszont siralmas látványt nyújt. Teljesen eltüntette a stilizált mintákat az olajfesték számos rétege, az öntöttvas díszeknek pedig csak halvány nyomuk maradt. Természetesen nem volt csengő. Kilincs sem.

Ugyanakkor kicsit meglepő volt a fal mellett, fóliával letakarva tárolt, gondosan összerakott tűzifa. Mindezt démonikusan világította meg a lámpa, amely inkább árnyékot vetett, nem világított.

Kowalski eltaposta a csikket, és elindult. Lassan, nagyon lassan. Hová is sietne itt? Hallott már párszor erről a helyről. Sokszor meggyűlt vele a bajuk az elöljáróinak, őrületbe kergette őket, mint minden, amivel nem lehet mit kezdeni. Állandó megfigyelés alatt tartották a házat a kollégái. Ebben a pillanatban is itt parkolt négy rendőrautó. Néhány rendőr biztosította a területet. Egyiküket ismerte a felügyelő.

– A legfelső emeleten – mondta Kowalskinak, jelentőségteljesen bólogatva.

Tudta a felügyelő, hogy nemrég számos házkutatást tartottak itt, de nem találtak semmi érdekeset. Fogcsikorgatva engedték másnap szabadon a kisebb lopásokkal gyanúsított romákat, akiknek rendszerint nem volt semmiféle státuszuk, iratuk – és várták a következő alkalmat. Senki sem tudta, hány roma lakott itt, egyesek eltűntek, újak jöttek helyettük, néha visszatértek az öregek, néha nem. Idővel már nem is a törökök, a munka nélküli hajléktalanok vagy a dílerek okozták a legnagyobb problémát Neukölln kerületben, hanem a romaház. A megtisztelő utolsó helyet foglalta el a társadalmi láncban.

– Hogyan vágjam haza a cigányt, aki elvileg nincs, gyakorlatilag viszont van?! – dübörgött a fülében a mondat, amelyet nemrég hallott az LKA-n,[1] amikor gyűlést hívott össze Tschapieski főfelügyelő, aki nem válogatta meg a szavait, néha pedig az eszközeit sem.

Ez a ház őrületbe kergette a Friedrichshain-Kreuzberg és Neukölln kerületi ötös számú Polizeidirektion embereit. Állandóan ment a médiahiszti, mert a roma gyerekek nem járnak iskolába, az asszonyok koldulnak, a férfiak lopnak, kiköltöznek a lakók a szomszéd házakból, mocsok meg botrány. Európai normák. A normák feletti normák. Ez már annyira mindennapos volt, hogy minden rendőr aludt a gyűléseken, igazából már senkit sem érdekelt a romaház, nem nagyon zavartatták magukat miatta. Leszámítva Tschapieskit és Kossmann igazgató urat, az ötös számú Polizeidirektion főnökét és persze az idegileg kikészült polgármestert. Normák ide vagy oda, ez tényleg problémákat okozott Kossmann-nak, és őrjöngött. A polgármester még rajta is túltett. Ahogy a telefonvonala is égett minden újságcikk, minden tévé- vagy rádióműsor után. Pechjére gyakran és szívesen mutogatták a médiában a szemétlerakatnak használt pokoli házat. Arra volt teremtve, hogy mutogassák. Megesik, hogy a média fölkap egy-egy házat. Mint azokat az embereket, akikben „van valami”.

Kowalski felügyelő nem sokat tudott erről az egészről, nem sok minden kötötte Kossmann igazgató úrhoz, nem ismerte a polgármestert, és nem érdekelte semmiféle ház, mégis fölismerte itt a hatodik érzékével azt a valamit, amit ebbe az egyetlen szóba foglalhatunk: megátkozták.

Gyors, határozott léptekkel vágott át az udvaron, dühös volt, mert fölhívta Flatow, az asszisztense, akivel egy éve dolgozott együtt váltakozó szerencsével. Átkozta magát, amiért itt volt a közelben, átkozta az esőt, átkozta a házat, átkozott mindent.

Nem volt kedve semmihez. Holnap szabadságra megy, nem sok értelme lenne hát annak, ha bármilyen új ügybe kezdene. Most amúgy sem létezik számára semmilyen régi vagy új ügy. Beteg volt a kutyája, sorsdöntő telefont várt az állatorvostól. A tizenkét éves szuka, Babsi képe kísértette, ahogy szomorú tekintetével követi a gazdáját, nincs már ereje ugatni, nincs már ereje semmire. Egyébként is hullafáradtnak érezte magát, mindig fáradt volt, rettenetesen fáradt. Igen, a fáradtság volt a döntő. Kowalskinak hónapok óta nem volt kedve semmihez.

Amikor meghallotta, hogy jelez a mobilja, fölvette, mert azt hitte, hogy az állatorvos hívja. De nem az állatorvos kereste. Hanem Flatow. Remegett a hangja.

Kowalskit alig néhány lépés választotta el a romaháztól, és fasírtban volt a nyomozási osztály főnökével, Tschapieskivel, akit nem feltétlenül akart megint kiakasztani, mielőtt szabadságra megy. Ezenkívül azt rebesgették, hogy bármelyik pillanatban előléptethetik Tschapieskit. Most nem lenne ajánlatos magára haragítani. Kowalski felsóhajtott, és azt mondta az asszisztensének, hogy máris megy. Gyorsan bontotta a vonalat, de így is hallott előtte pár félbeszakadt mondatot egy holttestről és arról, hogy sietnie kell.

– Mert ez valami borzalom, felügyelő úr!

Kowalski megint sóhajtott.

Megint kínált neki egy ügyet a végzet, szokás szerint a legrosszabbkor, abban a reményben, hogy nem nyugszik a felügyelő, amíg a végére nem jár. De a sors többször is elszámította magát, mert a felügyelő nem oldott meg minden ügyet, statisztikailag talán tényleg sokat oldott meg, de biztos nem mindet. Mint a kollégái többsége, az utóbbi időkben a rendőrség jól képzett pszichológusának és az elöljárók különös gyengeségének köszönhette viszonylag jó eredményeit, mivel az utóbbiak szemet hunytak afölött, hogy milyen módszerekkel dolgoznak a hozzá hasonlók.

Teljes szabadságot adtak neki, nem kellett időben leadnia a jelentéseket, nem kellett továbbképzésre járnia, nem ment kiküldetésbe, nem vett részt a munkahelyi ünnepségeken és összejöveteleken. S ami a legszörnyűbb, a biológiai órájával mérte az időt, ami azt jelentette, hogy Kowalski akkor jött és ment, amikor akart, egyébként is azt csinált, amit akart.

Legalábbis így gondolta Tschapieski.

– Figyelmeztetem, Kowalski! Figyelmeztetem! – Lihegve hadonászott az orra előtt vastag ujjaival.

Az utóbbi időkben többet lihegett a szokásosnál, normális körülmények között ez idegesítette volna Kowalskit, de hónapok óta nem voltak normális körülmények. Valami rossz történt Kowalskival. Az elmúlás és az élet értelmetlensége járt a fejében, kialvatlan volt, sőt álmatlansággal küszködött, mindenekelőtt pedig egyre inkább elment a kedve az egésztől.

Álmatlan éjszakákon a kimerültsége ellenére is megesett Kowalskival, hogy minimális életkedvet, azaz munkakedvet csiholt ki magából. Más élete nem volt az elmúlt húsz évben, eltekintve néhány rég elévült laza kapcsolattól és a szukájától, Babsitól. Tehát szinte kizárólag a munkájára gondolt. Természetesen pesszimizmus lett úrrá rajta, mostanában egyre gyakrabban jártak az agyában banális és dögunalmas nyomozások.

Csakis Babsi kedvéért kelt föl.

Minden reggel hosszú sétára ment vele a városba. Jobban ismerte, mint bárki más. Másképp dolgozott, mint a kollégái, mindent személyesen ellenőrzött, akár a legtávolabbi külvárosokban is, ezenkívül állandóan költözködött. Átlagosan kétévente.

A rendőrség pszichiátere mindig a költözködéssel nyúzta, néha Kowalski nem is válaszolt a kérdéseire, mert nem akart, néha meg nem tudott. Átköltözött az egyik kerületből a másikba, és kész. Egyelőre ebben maradtak a pszichiáterrel: azt kell éreznie, hogy nem tartozik senkihez és semmihez, senkinek sem adósa semmivel. Az ilyen nomád életmód segítette a munkában, megkönnyítette azt, hogy eligazodjon a terepen.

A felügyelő ismert a városban minden zugot, bűzös kocsmát, elegáns éttermet, erdőt, parkot, templomot, kuplerájt, színházat, pályaudvart, disztingvált kerületeket és olyan helyeket is, ahol most volt.

Berlinben mindenhol lehet lakni és gyilkolni is. Még a romáknál is.

Belépett a sötét lépcsőházba. Nem volt túl tágas. Folyosó vezetett az ajtótól a következő udvarba, amelyet hézagmentesen vettek körül az épületek.

Lesz mit csinálni, gondolta a három lépcsőházi bejáratra pillantva.

Nem tudta, hogy ilyen nagy a cigánytelep. Meglepően tiszta volt az udvar ahhoz képest, amit a ház előtt látott. Nőtt néhány ferde nyírfa a közepén. Roma gyerekek labdáztak körülötte. Azon gondolkodott, hogy tudnak-e németül, egyáltalán megtudhat-e valamit tőlük.

De végül is fontos lehet mindez?

Pár hónapja még érezte volna, hogy emelkedik az adrenalinszintje, talán még futott volna is, hogy ne vesztegesse az idejét. Örült volna. Örült volna annak, hogy van ügy, van áldozat. Tisztában volt azzal, hogy az ilyen gondolkodás nem vezet sehová, de nem ment másképp. Nem akart, nem tudott.

Ösztönösen fölemelte a fejét, és megpillantott az esőben is kint hagyott száradó fehérneműk között néhány sötét kobakot a szemben lévő ablakokban. Gyorsan el is tűntek. Viszolyogva nézte a lépcsőt. Föl kell kapaszkodnia a negyedik emeletre.

Te jó Isten, mennyire elege van ebből az egészből!

Rohadt krumpli bűze csapta meg a nyitott pinceajtóból. Ezenkívül nem érzett a lépcsőházban semmilyen különös szagot, nem hallott hangokat, ricsajt, nincs itt semmi érdekes, mintha mi sem történt volna. Mintha. Ha nem mállik a festék a falakról és nem hiányzik a csengő az ajtók mellől, olyan lehetne, mint minden más berlini lépcsőház – lehetne, ha nem lenne itt mindenütt ilyen átható csend. Érezte, hogy valami nincs rendben, és most nem a lüktető halántékára vagy a holttestre gondolt, amelyet mindjárt meglát. Úgy nézett ki, hogy kihalt az utcafronton lévő ház. Leszámítva az udvarból behallatszó gyerekhangokat és a rendőröket, akik most mentek el mellette a lépcsőn – fölismerte bennük a kollégáit, az ötös számú Polizeidirektion rendőreit –, nem volt itt semmi nyoma az emberi jelenlétnek.

Résnyire nyitotta az első ajtót, amely az útjába akadt, és ösztönösen a fegyverre tette a kezét. Itt még érződött a levegőben az élet szaga, nem úgy, mint a lépcsőházban. Rendetlenség, nyitott szekrények, szétszórt játékok a padlón, a lakás belsejéből pedig ételszagot érzett. Itt nemrég még főztek, játszottak, itt laktak és éltek – bármit jelentett is ez a romák számára. Itt voltak, most meg nincsenek. Nem ment be, mert már tudta, hogy legalábbis ebben az utcafronton lévő házban nem talál senkit a rendőrökön, az asszisztensen és a hullán kívül, de a szemben lévő épületben még volt valaki.

Sietnie kell.

És hirtelen eszébe villant, hogy a patkányok is menekülnek a süllyedő hajóról. Valamelyest, bár igen szerény mértékben visszatért az ereje attól a gondolattól, hogy hátha sikerül kiderítenie valamit annak köszönhetően, hogy ilyen gyorsan ideértek a helyszínre. A legjobbkor ahhoz, hogy sarkon forduljon és viszonylag gyors léptekkel végigmenjen a folyosón. Megkereste azt az ajtót, amelyet leírt neki Flatow. A következő pillanatban ott állt az egyetlen ajtó előtt, amelyen volt szám.

Belépett.

– Jó, hogy már itt van, felügyelő úr – mondta a sápadt Flatow, aki nyilván egész idő alatt az ajtóban őrködött.

Kowalski felsóhajtott. Sosem tud hozzászokni ehhez a majréshoz. Ha hullát látott az asszisztense, azt mindig úgy élte át, mintha az anyját terítették volna ki. Bár Kowalskinak olyan érzése volt, mintha az elmúlt hónapokban kicsit javult volna a helyzet, de ez alighanem félreértés lehetett.

Szétnézett a lakásban. Ahhoz képest, hogy romák hédereltek benne, nem is nézett ki olyan rosszul. Mérsékelt felfordulás. Bár pirosra festették a plafont díszítő egyedi stukkókat, még látszott a háború előtti műgond. Szép vastag szőnyeg. Patkó alakú puha szófák. Masszív fényezett bútorok, színes üveg berakással. Kis takarítás után úgy érezné magát, mint a nagymamájánál Weddingben.

Nehéz függönyök lógtak az udvar felőli ablakokon, a dupla üveg viszonylag tiszta volt. A nyugatra, vagyis a gigantikus szemétlerakatra nyíló ablakok csak belül voltak üvegezettek, kívül vastag keménypapírral vagy deszkákkal pótolták az üveget. Fineszes – gondolta Kowalski –, kívül ormótlan deszkák meg keménypapír, bent pedig plüss.

Csak miért érdekli ez az egész?

– A fürdőszobában van – szólalt meg Flatow, és a folyosóról nyíló ajtóra mutatott. Finoman benyomta a lábával. Kowalski nejlonzacskót pillantott meg a cipőjén. Amikor kinyílt a fürdőszobaajtó, először a nyomokat biztosító technikusok hátát pillantotta meg, és köztük még valamit, amitől rögtön megfeledkezett túlbuzgó asszisztenséről.

Különféle hullák vannak, és Kowalski már több százat látott. A nyomozások hosszú listáján voltak szexuális bűncselekmények, emberrablások, bestiális gyilkosságok és szokványos hétköznapi verekedések meg balesetek áldozatai is. A szimpla ügyek voltak többségben, ezekbe fáradt bele a felügyelő, ezért merült fel benne újra meg újra a kérdés: minek neki ez az egész? Egyre nagyobb aggodalommal figyelte ezt a rendőrség orvos-pszichiátere, és erős antidepresszánst írt fel neki.

Tehát az olyan bűntények voltak többségben, amelyek még a Bild olvasóit sem rázták volna meg, de előfordultak másfélék is. A felügyelő annak idején olyan bűntényben is nyomozott, amelyet hosszú éveken át úgy tálalt a média, hogy ez volt a barbárság tetőpontja a háború utáni Németország történetében. Attól volt olyan kivételes, hogy a tettes mintegy háromszáz tárgyat vert bele az áldozat testébe, a talpánál kezdve. Mint a szakértők megállapították, az áldozat egészen addig a pillanatig élt, amíg meg nem kapta az utolsó csapást egy tompa deszkával – egyenesen a szívébe. Bár nagy volt a média meg a főnökség nyomása, és nem sajnálták a pénzt, nemcsak azt nem tudták megállapítani, hogy ki volt a gyilkos, hanem még azt sem tudták kideríteni, hogy ki volt az áldozat. Botrány fenyegetett, amikor leállították a nyomozást, frusztrálva ezzel a résztvevőket, köztük Kowalskit. Ez ugyanis azon ritka esetek közé tartozott, amelyet el sem tudtak mozdítani a kiindulópontról, bár igen komoly erőfeszítéseket tettek ennek érdekében. A felügyelő még ma is maga előtt látta az újságcikkek címeit: „Még mindig szabadlábon a deszkás gyilkos!”, „A deszkás gyilkos köztünk jár”.

Nem véletlenül jutott ez pont most eszébe Kowalskinak.

A fürdőszoba nagyon nagynak, meglepően nagynak bizonyult. Valamikor biztos mosókonyhavagy valami hasonló volt itt: rozsdás mángorló, mosógép és rengeteg lavór maradt utána. Magasan, a mennyezet alatt fehérnemű-szárító zsinórokat húztak ki. Keskeny ablak, gázbojler, a kád üres helye és a vécékagyló.

A kagylón pedig mintha valamiféle emberalak lenne. A felügyelő hosszabb ideig nézte ezt a valamit, szótlanul vette át a nejlonzacskót, amelyet remegő kézzel adott át Flatow, a padlót bámulva. Kowalski most fogta föl, hogy Flatow egészen mostanáig nem lépte át a fürdőszoba küszöbét. A folyosóról, biztonságos távolságból figyelt mindent. Ezúttal megértette Kowalski.

A vécékagylóra ültetett meztelen test szinte alabástromfehér volt, és ha nincs az a fekete szőrzet a mellkasán, kísértést érez arra, hogy a Resident Evil játék figurájához hasonlítsa. Kowalski ezt játszotta nagy átéléssel a szomszédjával, egy festővel a Bürknerstrasse egyik penészes házában, a harmadik emeleten lévő nyirkos lakásában. De nem, most nem otthon volt, a lakásában, és nem játszott semmit.

Az egyik technikus félrehúzódott, és bólintott neki, jelezve, hogy bejöhet.

Egy. Két lépés. Meg egy fél.

Ahogy közeledett, arra gondolt, hogy ez mégiscsak a Resident Evil, ő pedig a játék közepénél tart. Kivájták az áldozat szemét. Teljesen üres volt a szemgödre, szinte sebészi precizitással tisztították ki. Az áldozat hosszú orra és a szája között úgy nézett ki a bőr, mintha természetellenesen széthúzták volna, mindjárt repedne. Az ajka ferde lett és nagyon eltorzult. Valaki mestermunkát végzett, kihúzta az áldozat nyelvét a gégéjén át. Természetellenesen hosszú volt, most pontosan azon a helyen bukkant elő az átvágott torokból, ahol egy jól megkötött nyakkendő kezdődhet.

Ez a valami egykor nyilván férfi volt – mikor? tegnap? egy órája? –, de most a vécékagylóra ültetett meztelen hulla volt, és már így is marad meg az emlékezetében örökre. Csak cipő volt a pucér holttesten, és ült. Vagy ülő helyzetben maradt, átkötötték zsinórral, azt pedig a lehúzóhoz erősítették, így állandóan folyt a víz a kagylóba.

Szürreális volt a kép. Hulla a vécékagylón, a saját nyelvéből készült nyakkendővel, kivájt szemmel, levágott kézfejekkel, melyek a csuklóhoz illesztve egységes egészet alkottak mindazzal, ami megmaradt a felső végtagokból. Úgy helyezték el a fehér kézfejeket egy kis piros lavór szélén, hogy intően mutassanak fölfelé az ujjak. A lavór mélyen be volt nyomva az áldozat összeszorított combjai közé. E lavór piros színe látszott az egyetlen reális dolognak ebben a helyiségben.

Ezt a konstrukciót is zsinór stabilizálta – kicsit vékonyabb, többször körbetekerték vele a kezeket, a lábakat és az áldozat felsőtestét. Ritka haja már tiszta ősz volt. Kowalski nem csodálkozott volna azon, ha az utolsó néhány órában őszült volna meg.

Közelebb ment.

Valami nem stimmelt ebben az egész színpadképben. De nem tudta, micsoda.

Kinézett az ablakon. Már lezárták a területet. Újabb meg újabb rendőrautók érkeztek a ház elé. A felügyelő szótlanul nézte az esős udvari tájképet.

Flatow az ajtóban toporgott.

– Rettenetes káosz van, mert hívta valaki a száztízest és még néhány más számot, és megadta ugyanezt a címet. Bejöttünk, de kiderült, hogy rajta kívül – mondta a vécékagyló felé biccentve – nincs itt semmi. Gyorsan kiértek a helyszínre a technikusok, mert baleset történt nem messze, és közel voltak, a Polizeidirektion emberei pedig rögtön kezdték is átkutatni a házat.

A felügyelő megint a holttest felé fordította a tekintetét. Oldalról minden még rosszabbul nézett ki, mint szemből, ha ez egyáltalán lehetséges. Végül belenézett az áldozat lába között lévő kis piros lavórba.

Furcsa képet vágott.

– Mi az?! – kérdezte Flatow, és odaugrott hozzá.

– És mi történt ezután? – Kowalski nem tudta levenni róla a szemét.

Flatow nagyot nyelt.

– Nagyon furcsa ügy. Telefonált valaki, és bejelentette a gyilkosságot. Megadta az áldozat nevét, a pontos címet, az emeletet, a számot, és megmondta, hogy a fürdőszobában van. És azt is hozzátette, hogy „visszatért a régi szemétdombra a tulajdonos”.

– Kicsoda?

Végre elfordította a tekintetét a lavórról a felügyelő, és kiment a fürdőszobából, ott hagyta a lesokkolt Flatow-t, aki mégiscsak be mert jönni.

Egy pillanat múlva már ott állt a szobában Kowalski mellett.

Majdnem ugyanúgy nézett ki, mint az az alak a vécékagylón.

– Jó. Akkor még egyszer, Flatow. Mit jelentett be? – kérdezte Kowalski.

– Hogy a fürdőszobában – nyögte ki Flatow gyenge, elcsukló hangon, mert közben a műanyagzacskóba hányt.

– Hová tér vissza?

– „Visszatért a régi szemétdombra a tulajdonos.”

– Mi történt ezután?

Flatow megtörölte a száját, mély levegőt vett, és belenézett vastag bőrkötéses noteszébe.

– Tizenhét óra negyvenöt perckor hívott, pontosan négy másodpercet beszélt. Nem tudni, honnan telefonált. Mintha elváltoztatott, fémes hangon közölte volna mindezt. Megadta az áldozat nevét. Frank Derbach. Ez minden. Egy perccel az őrjárat után érkeztem ide – ismételte el –, és fölhívtam magát meg a patológust… és várok.

– Melyik orvos jön?

– Krenz.

– Jól van – mondta örömmel a felügyelő.

Négy másodpercet beszélt, nem túl hosszan, nem túl röviden, annyit, amennyit kell, hogy holtpontra jussunk – gondolta Kowalski, nyugtalanul figyelve az utcát és a rendőrautók körül támadt tumultust. Ugyanakkor a másik oldalról, vagyis az udvarról már nem hallatszott semmilyen zaj, néma csend volt. Természetesen ellenőrzik, honnan telefonált az illető, de nem várhatnak semmi többet. Mert a telefon nyilván csak egyszer használatos mobilnak bizonyul, így nem kötelezi semmilyen szerződés a használóját. A felügyelő gondolatban vázolta a gyilkos portréját: rafinált, szórakozni akar velük, fémes hangon beszélt. Érdekes. Feltétlenül meg kell hallgatnia a technikusokkal a felvételt.

– Hogy hívták? Milyen Frank? – fordult Flatow-hoz, aki épp bejegyzett valamit a noteszébe.

– Frank Derbach – felelte az asszisztens, még mindig sápadtan.

FRANK DERBACH – ismételte el magában Kowalski, átkutatva a zsebeit. Sajnos nem talált semmit, leszámítva a kutya által megrágott ceruzát, amely pont a legfontosabb helyen tört el. Flatow a felügyelőt nézte egy pillanatig, végül odaadta neki a saját jegyzetfüzetét. Nehéz volt, mint egy tégla.

– Volt-e valaki a házban, amikor ideért? – kérdezte a felügyelő, kinyitva a kapoccsal összezárt bőrkötéses noteszt, amelyet az asszisztens adott neki, benne filctollak és ceruzák valóságos arzenáljával. Olyan, mint egy iskolás gyerek tolltartója.

– Hol? – kérdezte Flatow értetlenkedve.

– A házban!

– Csak a rendőrök az őrjáratból, amikor pedig kiderült, hogy üres az épület, gyorsan elmentek. – Az asszisztens elgondolkodott. – Csak az udvaron láttam gyerekeket.

Kowalski egy pillanatig nagy figyelemmel jegyzetelt. Odalent egyre nagyobb lett a zaj. Az ilyen zűrzavar végül idevonzza az újságírókat. Elhatározta, hogy lemegy. A kijárat felé indult, de nem ért oda. Kivágódott az ajtó. Maga Tschapieski főfelügyelő állt ott, akit Buldognak hívtak az alárendeltjei, és majdnem betöltötte nagy testével az egész átjárót.

– Micsoda véletlen! – mondta a főfelügyelő, és fölkapcsolta a villanyt.

Természetesen mellőzve minden biztosítást, természetesen ott hagyva borzalmas ujjai nyomát a kapcsolón, és természetesen a legkevésbé sem zavartatva magát emiatt. Biztos Kowalski is mindjárt fölkapcsolta volna – a ceruza végével vagy zsebkendővel, de hát az egész más.

A nyomozóosztály főnöke az utóbbi időkben egészségtelen érzelmeket keltett az ideges felügyelőben, de most még önmagát is felülmúlta. Kowalski nem értette, hogy egyáltalán mit csinál itt a Buldog. Miféle csoda segítette ide ilyen gyorsan? A kora esti órákban, csúcsforgalom idején, amikor a legnagyobb dugók vannak, szinte lehetetlen volt átjutni a bedugult Neuköllnön, vagyis a hosszú Sonnenallén, mert beállt – még villogóval is, még a Buldognak is. De sokkal jobban csodálkozott azon a felügyelő, hogy egyáltalán mi a francnak kellett idejönnie. Minek?

Tschapieski közben átpasszírozta az ajtón nagy testét. Nyikorgott a padló. Benyomult még utána egy magas szőke férfi, egyenruhában, és még valamilyen alakok. Kowalski most látta őket először életében.

– Hol van? – kérdezte röviden a szőke férfi.

Flatow a szélesre tárt ajtóra mutatott, és vigyázzba vágta magát.

Tschapieski mindig nagyon gyorsan értesült mindenről, ami érdekelte. A régi német iskolát képviselte, amely azt tanította, hogy jobb az ellenőrzés, mint a bizalom. Nyílt titok volt, hogy mielőtt a nyomozóosztály főnöke lett, a rendőrség minden szintjén végigment. Mindenütt nyomot hagyott maga után, és mindenhol voltak emberei. Kowalski tudta jól, hogy a Buldog lelke mélyén egy jó nyomozó rejlik. De ma itt semmi sem indokolta a jelenlétét. Korábban sosem járt el így a Buldog, Kowalski legalábbis nem emlékezett ilyen esetre, amióta… kutatott még az emlékezetében. Évek óta.

Nem értett semmit.

Torz mosolyra húzódott Tschapieski húsos ajka, és Flatow-hoz lépett.

– Maga hívott minket, Falow?

– Ahogy a főfelügyelő úr mondta az utolsó gyűlésen. Flatow azonnal tájékoztatja mindenről, ami a romáknál történik!

– Szép munka, eh… Falow! Csak így tovább! – Tschapieski vállon veregette Flatow-t, de valahogy furcsán, a levegőbe paskolt, nem érintette meg.

– Igenis! – fejezte ki hangosan az elégedettségét, majd azt csipogta halkan: – Flatow. A nevem Flatow.

– Ahaaa… – motyogta Tschapieski, és a fürdőszobába indult.

Így hát Flatow volt az a valaki, aki mindig eszébe jutott Kowalskinak, amikor ránézett. Csak most öntötte szavakba. Reménytelenül illojális és hülye szarházi.

A csapat szolgálatkészen várakozott a szobában.

Tschapieski főfelügyelő elég hamar kijött a fürdőszobából… Mintha nem árult volna el semmi különöset az arckifejezése, de Kowalski már ismerte annyira, hogy rögtön észrevegye a változást. Még inkább megnyúlt az arca, dülledt szeme pedig majd’ kiesett. A jelek szerint régóta nem mozdult ki az irodájából, beérte a holttestek fényképével és a tikkasztó papírmunkával.

Az a tény, hogy a Buldog személyesen vonult ki ide, megerősítette azt, hogy a romaház igen előkelő helyet foglal el a problémái rangsorában. Egy ideje mindenről tájékoztatni kellett, ami itt történik. Kowalski emlékezett a gyűlésre, amelyen beszélt erről, de akkor sem stimmelt itt valami. Megint a főnökre pillantott. Még ha jól informált volt is Tschapieski, ezúttal alighanem mégsem tudta, mi vár itt rá. A felügyelő úgy sejtette, hogy a Buldog valami egész másra számított. Vita vagy verekedés közben megölt cigányra, valamiféle roma leszámolásra, jobb híján egy halott prostituáltra, de EZ? Amikor meghallotta a Buldog ideges baritonját, az csak megerősítette a gyanúját.

– Mit művelnek itt, a kurva életbe?! Így kell biztosítani a bűncselekmény helyszínét?! – üvöltötte. – Tűnés innen! – Egy rúgással hajtotta el onnan azt a kíváncsiskodó illetőt, aki be akart nézni a fürdőszobába. – Takarodjatok innen!!! – Még mindig ordítozott, berontott a szobába, és kizavarta az ötös számú Polizeidirektion összezavarodott rendőreit.

Libasorban vonultak ki, sietség nélkül.

– A nyomok! A nyomaim! – jajdult föl a rendőrség technikusa.

Az egyenruhás szőke férfi megütközve csóválta a fejét. Csőd, gondolta Kowalski Flatow-ra pillantva, aki még mindig vigyázzban állt.

Hamarosan megérkezett a helyszínre az ügyész. Tschapieski elég hosszasan beszélgetett vele, mindketten hol a szőke férfira, hol meg Kowalskira pillantottak. Arra számított a felügyelő, hogy rögtön odalép hozzá Tschapieski és az ügyész, és megkérdezik, nem tudná-e elhalasztani a szabadságát ebben a kivételes helyzetben. Mire ő, Kowalski pofákat vág, elgondolkodik, talán rágyújt, talán nem. Mindenesetre eltart egy darabig, mire válaszol. Igent mond, de persze nem rögtön.

Közben múltak a percek. Várt. Ők még mindig ugyanott álltak. Nem jött oda hozzá sem Tschapieski, sem az ügyész. Kowalski nem gyújtott rá, nem vágott pofákat, nem gondolkodott el. Ehelyett Tschapieski rájuk ordított:

– Ablakot becsukni! Ne engedjenek be senkit, senki sem jöhet be! Mindenkit kihallgatni a házban – mondta körbemutatva. – Mindenkit. Azonnal kerítsenek tolmácsokat! Hívják ide Kranzot! Hívják a Púpost! Azonnal abbahagyni a munkát, ide hozzám, emberek!

A szőke férfi alighanem úgy gondolta, hogy ez rá nem vonatkozik, mert meg sem mozdult. A többiek kicsit zavartan néztek a Buldogra.

– Láttátok? – kérdezte a főfelügyelő.

Bólintottak.

– Még fél perc, és idecsődül az egész város. Ha pechünk van, még kiderül, hogy nem csak nekünk telefonált a tettes, hanem az újságíróknak is. Egyelőre van egy összekaszabolt hullánk, és reménykedjünk abban, hogy rajtunk kívül nem tud erről senki. Ezért pofa súlyba, egy szót se senkinek! Senki se tud semmit, senki se látott semmit! Világos? Holnap reggel hétkor mindenki jelentkezik nálam!

– És mi lesz a romákkal? Miért olyan biztos az, hogy nem mondanak semmit? – A szőke férfi minden meggyőződés nélkül pillantott Tschapieskire, és hunyorított.

A Buldog odalépett hozzá.

– A cigányok?! – horkantott egyenesen az arcába.

– Az emberek, akik itt laknak – felelte nyugodt hangon a szőke férfi.

– Itt hivatalosan nem lakik senki.

– Nem hivatalosan viszont él itt pár száz ember.

Méregették egymást egy darabig. Kowalski boldogan véste emlékezetébe azt, hogy van valaki, akit még jobban utál Tschapieski, mint őt.

– A cigányok nem kint mossák a szennyest, főleg nem az ilyet – mondta Tschapieski, aki arra gondolt, hogy „nem a sajátjukat”. De mivel oly sok évet húzott már le a rendőrségen, megtanult magvasan fogalmazni, ugyanakkor takarékoskodott a szavakkal.

– Uraim, uraim! – szólalt meg az ügyész, aki nem szerette a nyílt konfrontációt, amúgy is többre becsülte az elméletet a gyakorlatnál. Most legszívesebben otthon ült volna az íróasztalánál, készülne az óráira, másnap reggel pedig menne vizsgáztatni.

– Nyugalom, uraim – mondta, majd Tschapieskihez lépett, és vállon veregette.

– Hol vannak a rendőrök az őrjáratból? – kérdezte Tschapieski.

– Lementek – felelte Flatow.

– Beszélnem kell velük!

Az ügyész kellemetlen nyomást érzett a gyomrában, és a fejét vakarta. Tschapieskinek ismuszáj volt idekeverednie! De mit kell ezen csodálkozni, ilyen ügyben nem számíthatnak nyugalomra, tele lesznek melóval! Ő is tele lesz melóval!

– Mi a neve az áldozatnak? – kérdezte, mert valahol csak el kellett kezdenie. Utálta az ilyen primitív kérdéseket. Szerette az elméleti kriminológiát, a tudományos aspektusait, amelyekbe még az NDK-ban vezette be a hallgatóit.

– Frank Derbach – szólalt meg megint Flatow.

– Micsoda? – Abban reménykedett az ügyész, hogy rosszul hallotta.

– Frank Derbach! – ismételte el ezúttal Tschapieski.

– Hozzátok ide őket a lakásba, de a szomszédba! – rendelkezett az ügyész váratlanul, és megigazította a nyakkendőjét. – Mindenki megértette, hogy ebben az ügyben a legteljesebb diszkréció kötelezi őket?

Igent jelentő mormogást hallott.

– Hát akkor munkára! Gyerünk! Gyorsan! – Végighúzta a tenyerét ritkás haján.

Kowalski észrevette, hogy elsápadt az ügyész. Kíváncsian nézte. Megesett már korábban is, hogy együtt dolgoztak, de sosem látta ilyennek – minek is nevezzük ezt anélkül, hogy túlzásba esnénk –, még sosem vetette bele magát ekkora buzgalommal a terepmunkába. De ki ne lett volna buzgó a helyében, hisz ez végtére is nem mindennapi ügy. Megint munkához láttak a technikusok, mindenki más elhagyta a lakást.

Az ügyészhez lépett a szőke férfi, egy pillanatra füléhez hajolt, súgott neki valamit. Az ügyész bólintott. Gyorsan berendezkedett itt, gondolta Kowalski. A szőke férfi kezet rázott az ügyésszel, és határozott léptekkel hagyta el a lakást. Csak ők maradtak az ügyésszel, Tschapieskivel és Flatow-val. A felügyelő egyik pillanatról a másikra teljesen fölöslegesnek érezte magát itt.

– Hol a Púpos? – kérdezte Tschapieski.

– Elment szabadságra – szólalt meg Flatow.

Honnan tud ez mindent? – villant az agyába Kowalskinak. Szabadságon volt a Púpos, az egyik legjobb technikus az egész városban. Kowalski nem tudott erről semmit. Mostanában amúgy sem tudott sok mindent.

– Krenz?

– Dugóban rostokol a körgyűrűn – felelte megint Flatow.

– Nincs villogója, vagy mi a fasz van?! – Tschapieski már nem bírta idegekkel.

– Hogyne lenne? Van! Baleset volt a körgyűrűn, nem jöhettem gyorsabban! – felelte váratlanul maga Krenz.

Mindenki ismerte a törvényszéki orvos, Hermann Krenz éneklő beszédét, akinek így hangzott az igazi neve a kilencvenes évek elejéig: Borisz Krancov.

Hermann volgai német volt, Krasznojarszkból származott. A nagyanyjától és a nagynénjétől tanulta az ősök nyelvét ezen a vidéken, amelyet évszázadokon át elzártak a világtól.

Mivel elszigetelték őket Németországtól, és erős orosz hatás alá kerültek, a Volga mentén élő németek saját kultúrát teremtettek, és alighanem a legjobb úton haladtak afelé, hogy külön nyelvet alakítsanak ki ennek az etnikai csoportnak.

Bár Hermann Krenz százszázalékos németnek tartotta magát, viselte e bonyolult történet terhét, melynek gyümölcse és kétségbevonhatatlan bizonyítéka volt a beszédmódja. Ha magánbeszélgetést folytatott vele az ember, nem fejezte ki magát rosszul németül, csak néha jellegzetesen elnyújtotta a hangokat. Amikor azonban szakmai területre lépett, hadart, bonyolult szakkifejezésekkel hozakodott elő, amelyek nagy része orosz vagy ismeretlen eredetű volt. Sokat beszélt, folyékonyan, de nem sokan értették. Csak Kowalski tudott világos, értelmes formát adni a közleményeinek, mert jól tudott lengyelül, és oroszul is egész jól beszélt.

– Na –nyögte ki Tschapieski levegő után kapkodva.

Hermann Krenz már kezeslábasban volt, fényképezőgéppel a nyakában. Végigmérte az ismerős arcokat, és Kowalskin állapodott meg a tekintete.

– Asszisztálsz nekem? – Aztán választ sem várva indult a fürdőszobába, kezében az orvosi bőrtáskával.

– Honnan tudod, hogy a fürdőszobában van? – kérdezte a felügyelő.

– Én mondtam neki – szólalt meg Flatow, és már indult is az orvos után.

– Jössz vagy nem? – kérdezte Krenz Kowalskit.

– Máris! – mondta a felügyelő, és merőn nézte Tschapieskit.

– Nem rossz darab – hallatszott a következő pillanatban egy lelkes hang a fürdőszobából.

Az ügyész megrovóan nézett Kowalskira, mondott valamit Tschapieskinek, és kiment.

Verejtékező homlokát törölgette a Buldog. Végignézett a kiürített helyiségen, de nem látott semmit, és leült a kanapéra, amelyet fehér anyaggal terített le a technikus. Sietve elemezte a helyzetet. Az elmúlt hetekben három gyilkosság történt a városban. Ki sem látszottak a munkából a gyorsan megalakított nyomozócsoportok. Akárcsak az ügyészek. Természetesen a romáknál történt borzalmas gyilkosságnak volt prioritása, csak hát mi következett ebből? Ettől még nem lesz több munkáskéz. Kinézett az ablakon. Nagy ház volt, hivatalosan nem laktak benne. Hatalmas műveleti terület. Arra gondolt, mi vár rá és a romákra, akik rosszul beszéltek németül, vagy meg sem tudtak szólalni. Meg arra, hogy együtt kell dolgoznia az ügyésszel, aki szívesen testálta másokra a munkáját. A legjobb embere, Kowalski pedig most megy szabadságra, és küldtek neki új embereket, köztük ezt a pofátlan szőke férfit, aki az ő ízlése szerint túlságosan magabiztos. Elhatározta, hogy gondosan utánanéz.

Megszólalt a telefon. Tschapieski megnézte a számot, és rögtön föl is vette. Egy darabig az elöljárója monoton hangját hallgatta. Szinte személyes sértésnek tekintette a húsz évvel fiatalabb főnökével folytatott beszélgetéseket, aki csak néhány évet húzott le a gazdasági bűnözési osztályon, majd megkapta az LKA egyik legmagasabb tisztségét. Ezúttal sem volt másképp. Párszor igent mondott, aztán kiment.

Kowalski az ajtóig kísérte a tekintetével. Elnyomta a cigarettáját az ablakpárkányon, és beírt valamit Flatow noteszébe.

– Ezeket meg honnan szalasztották? – kérdezte Krenz, és kinézett az ablakon. A szőke férfit figyelte, aki próbált rendet csinálni odalent.

– Nem tudom – felelte Kowalski, és vállat vont.

Hermannt tanulmányozta a szeme sarkából.

– Ismerem valahonnan, nem tudom, honnan, de ismerem… – Krenz a fejét vakarta.

Kowalski figyelmesen nézte egy darabig, de Krenz már nem emlékeztette senkire. Krenz doktornak más problémája volt. Beszélt már a technikusokkal és az ügyésszel, fölhívott tíz-tizenöt embert, de valójában nem tudta, mit csináljon. Szállíttassa át a holttestet – lehetőleg sértetlenül – a vécékagylóval és az egész konstrukcióval együtt a laboratóriumba, vagy hagyjon itt mindent, és végezze el helyben a munkát? Nem tudott és nem is akart egyedül dönteni. Az ő dolga volt a munka, de a nehéz döntések már nem rá tartoztak. Szerencsére kiderült, hogy nem muszáj döntenie. Megérkezett Prinz doktor, az elöljárója, egy hatvan fölött járó aszott kis ember, és hosszasan vitatkoztak. Egy óra elteltével arra a következtetésre jutottak a főtechnikussal és az ügyésszel, hogy még daruval sem tudnák leengedni a negyedikről az egész konstrukciót, szó sem lehet arról, hogy elviszik. Ezenkívül Prinz doktor úgy gondolta, a nyomozás e szakaszában egyedül is nagyon jól boldogul Krenz. Aztán már együtt végzik a részletes vizsgálatokat a proszektúrán.

Tschapieski nagyon szeretett volna hinni abban, hogy így lesz. Aláírták a megfelelő papírokat, Prinz doktor egy darabig még beszélgetett Tschapieskivel, megveregette Hermann Krenz tarkóját, és láthatóan megkönnyebbülten hagyta el a lakást. Évek óta nem dolgozott terepen. Legkésőbb délután öt órára végzett az irodai munkával, aztán hazament, ott hagyva minden hullát az ajtó mögött. Szó szerint és átvitt értelemben is. Közben már késő este lett. Nem jön ide, ha nem maga Tschapieski foglalkozik az üggyel. Gyanította, hogy a hulla, melyet az előbb látott, még sok munkával terheli. Felsóhajtott. Nem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy már részt vett valami hasonlóban. Eszébe jutott a „deszkás gyilkos”, megborzongott, és beszállt az autóba. Volt már épp elég baja, nehéz esete. Vettek telket a feleségével a városon kívül, és most már csak nyugalomra vágyott, nem sokkal nyugdíj előtt. Valami azt súgja neki, hogy ebből nem lesz semmi. Ahol megjelenik Tschapieski, ott nincs nyugalom, csak a baj van, és rengeteg a munka.

Közben Kowalskinak sikerült eltűnnie egy kis időre, elment Babsihoz, ott ült vele pár percig. A kutya kapott nyugtatót és fájdalomcsillapítót. Aludt. A felügyelő elszívott egy doboz cigarettát, és abban maradtak az állatorvossal, hogy „annak” már holnap meg kell történnie.

– Máris? – kérdezte, és nagyot nyelt.

Az állatorvos bólintott, kerülve a tekintetét. Biztosította arról, hogy semmiképpen sem ébred föl Babsi éjszaka, és nincs értelme hazabumlizni vele. Maradjon már itt. És ha akarja, ő még itt üldögél vele egy darabig. Még tovább is.

Kowalski bólintott, és megígérte, hogy éjfél után leváltja. Ha sikerül, talán még korábban ideér. Azt felelte az állatorvos, hogy úgyis el kell végeznie a papírmunkát, szóval nem probléma.

– Menjen csak!

Kowalski visszament a házba, és századszor is megkérdezte Krenztől, hogy jó szakember-e az állatorvos. Krenz, aki már évekkel ezelőtt ajánlotta neki, századszor is azt felelte, hogy jó.

– Biztos jó?

– A legjobb.

Elhallgattak. Miről társaloghattak volna?

Éjjel két óra volt már, amikor elhagyták a helyiséget a technikusok, Krenz pedig rászánta magát arra, hogy belevág a munkába. Elővette a fényképezőgépét, és készített néhány képet. Nem volt komolyabb jelentősége annak, hogy már minden részletet lefotóztak a hullán. Krenz mindig készített újabb képeket a régi orosz fényképezőgépével. Egyébként is szabadságon volt a Púpos, az a technikus, akit nem csak Tschapieski tartott nagyra. Ezért még lelkiismeretesebben akarta végezni a munkáját Hermann.

Szerencsére rugalmas volt, mint minden szláv.

Különleges csapatot alkottak a Púpossal. Minden ügyész őket kérte, lehetőleg párban, ha nehéz esetet kellett megoldani. Többször alkalmazták őket szakértőkként. Megesett, hogy az elejétől a legvégéig részt vettek a nyomozásban.

Amikor Kowalski kezeslábasba öltözve belépett a fürdőszobába, egyfolytában villogott a vaku.

– Szerintem nagyjából tizenöt-húsz órája nem él – mondta a láthatatlan Krenz a nagy fényképezőgépe mögül.

Évek óta ámulatba ejtette Kowalskit ezekkel a kijelentéseivel. Amikor Krenz még csak pár perce látta a holttestet, már szinte hibátlanul meg tudta adni az elhalálozás óráját, néha még az okát is.

Villanás.

– Kolumbiai nyakkendő, vagy szicíliai, kinek hogy tetszik.

Villanás.

– De gyanítom, hogy nem a nyakkendő ölte meg! – folytatta, mintha olvasna Kowalski gondolataiban.

Villanás. Villanás. Villanás.

– Kezdjük – mondta, de nem tette le a fényképezőgépet.

Ebben a pillanatban lihegést hallottak a fejük fölül. Kowalski nem akarta elhinni, hogy még mindig itt van a Buldog.

– És mi van? – szólaltmeg a főfelügyelő.

– Szerintem nem él.

– Krenz!

– És régóta nem volt szemészeten…

– KRENZ!!!

– Megkötötték a nyakkendőjét, de…

– A nyakkendőjét?! – A szemét forgatta Tschapieski, és kérdőn nézett Kowalskira.

– Átvágják a gégét, kihúzzák a nyíláson a nyelvet, és vot,[2] úgy néz ki, mint a nyakkendő. Ezért nyakkendő! – Hermann Krenz elővett valamit a táskából, és lehajolt.

– Figyelem, függöny! – mondta, és fölemelte az áldozat nyelvét egy fogóval. – Prekrasznaja rabota.[3]

Megnézték a gége belsejét, amennyiben még így lehetett nevezni azt, amit megnéztek. Senki sem fordította el a tekintetét.

– Hívjatok egy technikust, a műszereit is hozza! – kiáltott Krenz a szőke férfinak, aki közben visszajött, és ott állt az ajtóban, onnan figyelte minden mozdulatukat.

– Nem hívunk ide semmilyen technikust – vágta rá rögtön Tschapieski. – Itt már nem mászkálhat senki, csak a Púpos.

– Jelentem, a Púpos szabadságon van – hallották Flatow hangját az ajtó mögül.

– Pofa be! – ordított rá Tschapieski.

– Jól van, ezt hagyjuk a végére – mondta Krenz, aki a hullát tartva próbálta leoldozni a zsinórt a vécélehúzóról. – Nem bírok vele! Vágd el, én meg tartom – mondta Kowalskihoz fordulva, és egy méretes ollót nyújtott neki.

Kowalski elvágta a zsinórt, és ebben a pillanatban halálos csend támadt. Már nem folyt a víz. Rögtön összezuhant a holttest, és mintha összezsugorodott volna – már csak hulla volt. Krenz átkarolta a derekát. A holttest feje erőtlenül lehanyatlott a mellkasára.

– Tartsd – mondta Krenz Kowalskinak, és fölállt.

A meglepett Kowalski becsukta a szemét, és remegő kézzel próbálta úgy megtartani az erőtlen tetemet, hogy ne csússzon le a kezekre és a lavórra, amelyet most próbált kiszedni Krenz az összeszorított combok közül. Már nem volt olyan merev a holttest, ezért gyorsan boldogult vele. Betette a fehér kézfejeket az e célra odakészített hűtőbe. Közben mosolygott, mintha piknikre készülődne.

Kowalski próbált nem nézni oda.

– Nem tudom, hol kezdjük. – Krenz a fejét vakarta, a lavórra nézett, a hűtőre, aztán megint a lavórra. Végül átadta a meglepett Tschapieskinek, és a fényképezőgépéért nyúlt.

– Szemek a lavórban! Kérem, emelje kicsit följebb, de nagyon óvatosan!

Villanás. Villanás. Villanás.

Tschapieski főfelügyelő engedelmesen fölemelte a lavórt, próbált nem nézni bele. Nagyot nyelt, és csak ennyit mondott hörögve:

– Krenz!

– Siess! – sziszegte összeszorított foggal Kowalski, akinek már kezdett fáradni a keze.

A következő pillanatban Krenz végre elvette a lavórt Tschapieskitől, és megszabadította Kowalskit a hulla ölelésétől. Tschapieski eltakarta a tenyerével a száját. Akárcsak Kowalski.

Krenz motyogott valamit az orra alatt

– Mit mond? – kérdezte Tschapieski Kowalski felé fordítva nagyon sápadt arcát.

– Alighanem azon csodálkozik, hogy hozzánk is eljutott a nyakkendő divatja – felelte a hasonlóan sápadt Kowalski. – Mert inkább Kolumbiában intézik így el az árulókat, nem pedig…

– Milyen árulókat?! – vágott a szavába keményen Tschapieski. Csak ő tudja, miért, de nem akart hangosan beszélni erről. Egyre inkább elvesztette a béketűrését, és nagy szükségét érezte annak, hogy levezesse valakin az indulatait.

– Hát a szokásosokat… – felelte nyugodtan Kowalski, mintha észre sem venné, hogy hirtelen elvörösödik a Buldog sápadt arca.