A regényben előforduló földrajzi nevek
és mai megfelelőik

Az angolszász Anglia földrajzi neveinek különböző alakjait nem egyszerű követni, ugyanis ezeknek az elnevezéseknek nem létezik egyezményes írásmódjuk. London neve ily módon Lundonia, Lundenberg, Lundenne, Lundene, Lundenwic, Lundenceaster és Lundres formában egyaránt megjelenthet. Bizonyára akadnak, akik a lenti változatok helyett a sajátjukat preferálják, jómagam mindenesetre azt az írásmódot használtam, amelyet az Oxford Dictionary of English Place-Names című helynévszótár ad meg Alfréd uralkodásának éveire (871–899), illetve a kapcsolódó történelmi időszakra, noha ez a módszer sem teljesen biztos – a Hayling-szigetet 956-ban például Heilincigae és Hælingiaggæ néven egyaránt ismerték. Nem mintha jómagam túlzottan következetes lettem volna: szívesebben használtam az England nevet (azaz Angliát) az Englaland helyett, ahogyan Norðhymbralond helyett is a modern elnevezést, a Northumbriát választottam, nehogy az a hamis kép alakulhasson ki az olvasóban, miszerint az egykori királyság határai egybeesnek a mai Northumberland megye határaival. A lista tehát, akárcsak a nevek írásmódja, meglehetősen színes:

Æthelingæg      Athelney, Somerset

Alclyt           Bishop Auckland, Durham megye

Baðum          Bath, Avon

Bebbanburg      Bamburgh Castle, Northumberland

Berrocscire       Berkshire

Cair Ligualid      Carlisle, Cumbria

Cetreht          Catterick, Yorkshire

Cippanhamm     Chippenham, Wiltshire

Contwaraburg    Canterbury, Kent

Cumbraland      Cumbria

Cuncacester      Chester-le-Street, Durham megye

Cynuit          Cynuit Hillfort, a somerseti
Cannington közelében

Defnascir        Devonshire

Dornwaraceaster  Dorchester, Dorset

Dunholm        Durham, Durham megye

Dyflin            Dublin, Írország

Eoferwic         York (a dánoknál Jorvic)

Ethandun        Edington, Wiltshire

Exanceaster       Exeter, Devon

Fifhidan         Fyfield, Wiltshire

Gleawecestre     Gloucester, Gloucestershire

Gyruum         Jarrow, Durham megye

Hamptonscir     Hampshire

Haithabu        Hedeby, kereskedőváros
Dánia déli részén

Heagostealdes    Hexham, Northumberland

Hedene         Eden-folyó, Cumbria

Hocchale        Houghall, Durham megye

Horn           Hofn, Izland

Hreapandune    Repton, Derbyshire

Kenet           Kennet-folyó

Lindisfarena      Lindisfarne (Szent Sziget),
Northumberland

Lundene         London

Onhripum        Ripon, Yorkshire

Pedredan         Parrett-folyó

Readingum       Reading, Berkshire

Scireburnan       Sherborne, Dorset

Snotengaham     Nottingham, Nottinghamshire

Strath Clota       Stratclyde

Sumorsæte        Somerset

Suth Seaxa        Sussex (déli szászok)

Synningthwait        Swinithwaite, Yorkshire

Temes               Temze-folyó

Thornsæta            Dorset

Thresk               Thrisk, Yorkshire

Tine                 Tyne-folyó

Tuede                Tweed-folyó

Wiire                Wear-folyó

Wiltun               Wilton, Wiltshire

Wiltunscir            Wiltshire

Wintanceaster         Winchester, Hampshire

Ed Breslinnek

…Com on wanre niht scriðan sceadugenga

A halovány éjből kél az árnyak közt járó

Beowulf

Első rész

A rabszolgából lett
király

Előhang

Sötétséget akartam. Azon a nyári éjszakán félhold világolt, és nyugtalanná tett, amint elő-előbukkant a felhők mögül. Én sötétséget akartam.

Két bőrből készült zsákot vittem fel az alacsony gerincre, amely birtokom északi határát jelölte. A birtokom. Fifhadennek hívták, és Alfréd király jutalmazott meg vele a szolgálataimért, miután Ethandunnál, azon a hosszan elnyúló domboldalon felőröltük a dánok seregét. Pajzsfal csapott össze pajzsfallal, de végül a dánok legyőzettek és Alfréd újra király lett, s Wessex életben maradt. Talán nem túlzás azt állítani, hogy több áldozatot hoztam ezért, mint sokan mások. Asszonyom meghalt, a barátaim meghaltak, egy lándzsa átdöfte a jobb combomat. Mindezért cserébe megkaptam Fifhadent.

Öt telek. Ezt jelentette a neve is. Öt telek! Alig elegendő eltartani öt rabszolgacsaládot, akik a földet művelik, a birkákat nyírják és halat fognak a Kenet-folyóban. Mások kiterjedt birtokkal gazdagodtak, az egyház roppant erdőket és gazdag legelőket kapott, míg nekem be kellett érnem öt telekkel. Gyűlöltem érte Alfrédot. Hitvány, ájtatoskodó, szűkmarkú király volt, aki nem bízott bennem, csak mert nem keresztelkedtem meg, mert északról jöttem, mert Ethandunban én adtam vissza a királyságát. Amiért jutalmul nekem adta Fifhadent. A szemét fattya.

Felvittem hát a két zsákot az alacsony dombgerincre, ahol a birkákat nyírták, s ahol roppant szürke sziklák sorakoztak, amelyek fehéren izzottak fel, valahányszor a hold kiszabadult a foszladozó felhők közül. Lekuporodtam az egyik ilyen sziklánál. Hild is letérdelt mellém.

Akkorra ő lett az asszonyom. Korábban apácaként szolgált Cippanhammben, mígnem a dánok elfoglalták a várost, őt pedig szajhává alacsonyították. Azután maradt mellettem. Olykor éjszakánként hallottam az imádságait: csupa könny és kétségbeesés. Tudtam, hogy idővel visszatalál majd az istenéhez, ám addig is nálam lelt menedékre.

– Mire várunk? – kérdezte most.

Ajkamhoz emeltem az ujjam, hogy elcsendesítsem. Tűnődve nézett rám. Hosszúkás arcában hatalmas szemek fénylettek, aranyló haját fejkendő alá rejtette. Kár lett volna, ha zárdában vesztegeti el az életét. Alfréd persze elvárta volna, hogy visszamenjen – már csak ezért is hagytam, hogy velem maradjon. Hogy bosszantsam Alfrédot. A szemét fattyát.

Kivártam, amíg biztos lehettem benne, hogy senki sem figyel minket. Nemigen kellett tartanom az ottani népektől, nem szívesen merészkedtek ki sötétedés után, amikor mindenféle szörnyű lények ólálkodnak a vidéken. Hild a nyakában függő feszületet markolta, amíg én átadtam magam a sötétségnek. Kisgyermekkorom óta arra neveltem magam, hogy szeressem az éjszakát. Sceadugenga lettem, árnyak közt járó – olyan teremtmény, akitől mindenki retteg.

Hosszú ideig vártam, míg meg nem győződtem arról, hogy rajtunk kívül senki sincs a dombon, akkor elővontam rövidebb pengémet, Darázsfullánkot és kivágtam vele egy rögöt, amelyet gondosan félretettem. Azután leástam, a földet pedig a köpenyemre gyűjtöttem. A penge folyton-folyvást mészkőbe és kovába ütközött, s bár tudtam, hogy ez csorbítja Darázsfullánkot, addig ástam kitartóan, amíg ki nem hantoltam egy gyermeksírnak elegendő vermet. Ekkor letettem a két zsákot a földbe. Ide rejtettem minden kincsem. Minden aranyam és ezüstöm, minden gazdagságom, amelynek a terhét nem akartam a vállamon hordozni. Birtokoltam öt telket, két kardot, egy páncélinget, egy pajzsot, egy sisakot, egy lovat és egy vézna apácát – de emberem nem volt, aki megvédte volna a kincseimet. Elrejtettem hát őket. Csak néhány ezüstöt tartottam magamnál, a többit a földre bíztam, azután lefedtük a vermet, letapostuk a földet, és gondosan visszatettük a fölé a rögöt. Kivártam, amíg a hold újra előbukkan a felhők mögül, akkor megvizsgáltam a földet, és úgy láttam, senkinek sem tűnhet fel, hogy megbolygattuk. Emlékezetembe véstem a helyet, gondolatban az egyik közelben álló jókora sziklához kötöttem. Egy nap, ha már módomban áll majd megvédeni a kincset, még visszatérek ide. Hild meredten nézte a rejtekhelyet.

– Alfréd azt mondja, itt kell maradnod – jegyezte meg.

– Alfréd fulladjon a saját okádékába – feleltem.

Reméltem, hogy nemsoká úgyis kileheli a lelkét, amilyen nyápic és beteges. Alig töltötte be a huszonkilencet, nálam csupán nyolc évvel volt idősebb, mégis úgy tűnt, az ötvenhez jár közelebb, és kétlem, hogy bárki többet jósolt volna neki két-három esztendőnél. Szüntelenül a gyomrát markolászta kínjában, gyötörte a bélgörcs, vagy épp láztól reszketett.

Hild megérintette a földet ott, ahová a kincset temettük.

– Ez azt jelenti, hogy visszatérünk Wessexbe? – kérdezte.

– Csak azt jelenti – feleltem –, hogy senki nem viszi a kincsét az ellenségei közé. Itt nagyobb biztonságban van, és ha életben maradunk, majd kiássuk. Ha meghalnék, a tiéd legyen minden.

Nem válaszolt. Azután levittük, és a folyóba ürítettük a köpenyen maradt földet.

Reggel lóra kaptunk, és keletnek indultunk. Lundenébe tartottunk, mert Lundenében kezdődik minden út. A végzet űzött arrafelé. 878-at írtunk, s én huszonegy évesen azt hittem, a kardommal megszerezhetem az egész világot. Bebbanburgi Uhtred voltam, aki a tenger mellett végzett Ubba Lothbroksonnal, és aki Ethandunnál kiütötte Fehérlovas Sveint a nyeregből. Én voltam, aki visszaadta Alfrédnak a királyságát, és aki mindenkinél jobban gyűlölte őt. Így hát úgy döntöttem, elhagyom. A kardom jelölte ki az utamat, amely – tudtam – végül elvezet majd az otthonomhoz. S az utam északnak vitt.

Lundene a brit sziget legnagyobb városa. Mindig szerettem romos házait, szűkös mellékutcáit, Hilddel azonban csak két napig maradtunk. Egy szász fogadóban szálltunk meg, az omladozó római falaktól nyugatra eső új városrészben. A város akkoriban Merciához tartozott, így dánok népesítették be. A sörözőkben hemzsegtek a kalmárok, idegenek és hajósok, s egy Thorkild nevű kalmár felkínálta a lehetőséget, hogy elvisz bennünket Northumbriába. Ragnarsonként mutatkoztam be neki, és ha hitetlenkedett is, nem tett fel kérdéseket, két ezüstért és két izmos karomért cserébe felajánlotta, hogy elvisz minket. Szásznak születtem ugyan, de miután a dánok neveltek fel, olyan jól beszélem a nyelvüket, hogy Thorkild is dánnak hitt. Szép sisakom, páncélingem és két kardom meggyőzte róla, hogy igazi harcossal van dolga, aki bizonyára a vesztes seregből szökött meg. De ugyan mit törődött ő ezzel? Evezősökre volt szüksége. Némelyik kalmár csak rabszolgákat ültet az evezősök padjára, Thorkild azonban szívesebben választott szabad férfiakat.

Apálykor indultunk, hajónkat vászonvégek, frankföldi olajjal teli korsók, hódprémek, tucatnyi finom nyereg, valamint értékes köménnyel és mustármaggal teli zsákok töltötték meg. Miután kihajóztunk a nagyvárosból és a Temes torkolatából, már Kelet-Angliában jártunk, bár nem sokat láttunk abból a királyságból, minthogy a nyílt tenger felől már első nap átható köd kélt, és napokig nem is foszlott szét. Sokszor egész nap nem tudtunk elindulni, s ha az idő kedvezőbbre fordult, akkor se merészkedtünk túl messzire a parttól. Korábban azt hittem, a vitorlák egykettőre hazarepítenek majd, nem kell a gyalogutakat rónom, ám ehelyett alig araszoltunk előre a homokpadok, part menti sziklák és álnok örvények között. Minden éjjel megálltunk, kerestünk egy helyet, ahol lehorgonyozhattunk vagy kiköthettük a hajót, és egy egész hetet vesztegettünk el valami istenverte kelet-angliai lápon, csak mert rés támadt a palánkok közt, és nem győztük elég gyorsan merni a vizet, így rákényszerültünk, hogy partra vontassuk a hajót, és a szárazon ejtsük meg a javításokat. Mire végeztünk a rés eltömítésével, megváltozott az időjárás: sütött a nap, a tengeren mérföldekre el lehetett látni, és mi északnak eveztünk, bár éjszakánként továbbra is meg-megálltunk. Tucatnyi más hajót is láttunk, valamennyi keskenyebbnek és hosszabbnak tűnt Thorkild bárkájánál. Dán hadihajók voltak, és északnak tartott valamennyi. Gyanítottam, hogy Guthrum legyőzött seregének túlélői, akik hazatérnek Dániába, netán Frízföld vagy egy másik távoli ország felé veszik az irányt, amit könnyebben kifoszthatnak, mint Wessexet, Alfréd királyságát.

Thorkild magas, harmincöt év körüli fickó volt, aki másból sem állt ki, csak sirámokból. Ősz haját olyan hosszúra növesztette, hogy egészen a derekáig lógtak a kötélnyi fonatok, karjáról azonban hiányoztak az ezüstkarikák, a harciasság fokmérői.

– Sosem szerettem harcolni – vallotta meg. – Kalmárnak neveltek, mindig is kereskedtem, ahogyan a fiam is kereskedni fog, ha én már nem leszek.

– Eoferwicben élsz? – kérdeztem.

– Lundenében élek, Eoferwicben csak raktáram van. Remek hely az, ha az ember gyapjút akar vásárolni.

– Még mindig Ricsig az úr arrafelé?

Megrázta a fejét.

– Ricsig már vagy két éve meghalt. Most egy Egbert nevű fickó ül a trónon.

– Gyermekkoromban is volt Eoferwicben egy Egbert nevű király.

– Talán annak lehet a fia vagy az unokája. Vagy tán az unokaöccse, nem tudom. Annyi biztos, hogy szász.

– Valójában ki uralja Northumbriát? – tettem fel a kérdést.

– Természetesen mi – utalt Thorkild a dánokra, akik gyakorta ültettek bábkirályt az általuk elfoglalt országok trónjára. Egbertet, lett légyen bárki is, nyilván rövid pórázon tartották. A dánok színleg átruházták rá a koronát, a tényleges hatalmat azonban Earl Ivarr gyakorolta, akinek a birtokában állt a város és az azt övező legtöbb föld. – Ivarr Ivarson a teljes neve. – Burkolt büszkeséget hallottam Thorkild hangjában. – Az apját Ivar Lothbroksonnak hívták.

– Ismertem Ivar Lothbroksont – bólintottam.

Kétlem, hogy Thorkild hitt nekem, pedig igazat beszéltem. Ivar Lothbrokson félelmetes harcos volt: csontvázszerűen sovány, kísérteties, irgalmat nem ismerő férfi. Jó barátságban állt Earl Ragnarral, aki engem felnevelt. A fivérét, Ubbát én öltem meg a tengerparti csatában.

– Ivarr Northumbria igazi ura – magyarázta Thorkild –, leszámítva a Wiire folyó völgyét. Ott Kjartan uralkodik. – Miután kiejtette Kjartan nevét, megérintette a nyakában viselt amulettet. – Könyörtelen Kjartannak nevezik – tette hozzá –, de a fia még nála is szörnyűbb.

– Sven – mormoltam magam elé. Jól ismertem Kjartant és Svent, két esküdt ellenségemet.

– Félszemű Sven – fintorodott el Thorkild, és újra megérintette a talizmánt, hogy távol tartsa magától a nevek említésével megidézett gonoszt. – Tőlük északabbra pedig – toldotta meg mondandóját – már Bebbanburgi Ælfric az úr.

Őt is jól ismertem. Bebbanburgi Ælfric a nagybátyám volt, aki álnok módon megfosztott az örökségemtől, mégis úgy tettem, mint aki még sosem hallotta a nevét.

– Ælfric? – ráncoltam a homlokom. – Egy szász?

– Egy szász – erősítette meg Thorkild. – Az erődje kifogott rajtunk – adott rá magyarázatot, miként maradhatott Ælfric Northumbriában –, de különben sem tesz semmi olyat, amivel magára vonná a haragunkat.

– Akkor hát a dánok barátja?

– Legalábbis nem az ellensége. Ők hárman észak urai. Ivarr, Kjartan és Ælfric. De hogy mi van a hegyeken túl, Cumbraland földjén? Senki sem tudja, ott mi történik. – Northumbria nyugati partjairól beszélt, amely az Ír-tengerrel szemközt húzódott. – Cumbralandben is élt egy nagy dán hadúr, Hardicnutnak hívták, de mint hallom, odaveszett valami perpatvarban. Hogy vajon ki követte… – vonta meg a vállát.

Ez lett volna hát Northumbria, az egymással vetélkedő hadurak királysága, ahol senki sem várt tárt karokkal, ketten pedig egyenesen a halálomat áhították. Mégis ezt neveztem otthonomnak, ide szólított a kötelesség, ezért követtem a kardom által kijelölt utat.

Ide szólított a vérbosszú is. Minden öt éve kezdődött, amikor egy éjszaka Kjartan és az emberei rajtaütöttek Earl Ragnar otthonán. Felégették a birtokát, és lemészároltak mindenkit, aki csak menekülni próbált a lángokból. Ragnar nevelt fel, apámként szerettem őt, és a halála megbosszulatlan maradt. Ragnar vér szerinti fia, akit szintén Ragnarnak hívtak, és akit a legjobb barátomnak tekintettem, nem állhatott vérbosszút, minthogy túszként tartották fogva Wessexben. Ezért kellett nekem északra mennem, hogy felkutassam és megöljem Kjartant, azután pedig a fiát, Félszemű Svent, aki elrabolta Ragnar lányát. Hogy Thyra él-e még, nem tudam. Csak annyit tudtam biztosan, hogy bosszút esküdtem az idősebb Ragnar haláláért. Olykor, miközben Thorkild evezőjét húztam, az én számomra is ostobaságnak tűnt hazatérni, amikor Northumbria telis-tele van az ellenségeimmel, a végzetemet azonban nem kerülhettem meg, még ha el is szorult a torkom, amikor végre ráfordultunk a Humber széles torkolatára.

Nem akadt más látnivaló, mint az esőfüggöny mögül néha előtűnő latyakos part, a zátonyokat jelölő fűzvesszők a sekélyesben, a szürke vízzel hullámzó barnamoszatok foltjai, ám ez a folyó Northumbria mélyére vezetett, és abban a pillanatban megértettem, hogy jól döntöttem. Ez az én otthonom. Nem Wessex, legyenek bármennyivel gazdagabbak a földjei és zöldebbek a dombjai. Wessex a király és az egyház béklyóját nyögi, míg idefent még szabadon lélegezhet az ember.

– Itt éltél? – tudakolta Hild, amint a partok egyre közelebb kúsztak.

– Az én földem északabbra fekszik – feleltem. – Ez itt még Mercia – mutattam a folyó déli partjára –, de az már Northumbria. – Elfordultam a másik irányba. – Northumbria egészen a barbárok földjéig nyúlik.

– Barbárok?

– Skótok. – Kiköptem a vízbe. Mielőtt a dánok eljöttek, a skótok számítottak a legfőbb ellenségünknek. Rendszeresen portyáztak a határvidéken, csakhogy hozzánk hasonlóan őket is megtámadták az északiak. Ez tompította ugyan a fenyegetést, de véget nem vetett neki.

Feleveztünk az Ousén, és énekszóval kísértünk minden evezőcsapást, amint elsiklottunk a füzek és égerek alatt, a rétek és erdőségek mentén. Most, hogy már Northumbriában jártunk, Thorkild bevétette az orrból a faragott kutyafejet, hogy a vicsorgó bestia ne riassza meg a föld szellemeit. S aznap este, a fakó égbolt alatt elérkeztünk Eoferwicbe, Northumbria első számú városába, ahol elárvultam, amikor vér szerinti apám elesett, és ahol Ragnar nagyúrral találkoztam, aki felnevelt és megajándékozott a dánok szeretetével.

Nem eveztem, ahogy a városhoz közeledtünk. Egész nap húztam az evezőt, ezért Thorkild leváltott, így most ott állhattam az orrban, láthattam a tetőkről felszakadó tömött füstöt, majd lenéztem a folyóra, és észrevettem az első holttestet. Egy fiú volt, talán tíz-tizenegy éves, az ágyékát takaró rongyokat leszámítva teljesen csupasz. A torkát metszették el, s az Ouse időközben kimosott minden vért az ásító sebből. Hosszú szőke haja hínárként örvénylett körülötte.

Két további holttestet is láttunk a vízben, s azután már elég közel kerültünk a városhoz, hogy felfigyeljünk a sáncokon álló férfiakra. Túlságosan is sokan sorakoztak a falakon, lándzsákkal és pajzsokkal, de még többen a folyóparton: páncélinget viselő férfiak kivont karddal, akik figyelemmel kísérték minden moccanásunkat. Thorkild felvonatta az evezőket, a víz csepegve hullt alá a mozdulatlan lapátokról. A hajó sodródni kezdett az árral, a város belsejéből sikolyok hallatszottak.

Hát hazaértem.

1.

Thorkild százméternyit hagyta lefelé sodródni a hajót, mielőtt nekifordította az orrát a partoldalnak, nem messze egy fűzfától. Kiugrott a partra, egy fókaprémből készült kötéllel kipányvázta a hajót a fűzfa törzséhez, azután félelemmel telt pillantást vetett a partoldal magasából őt figyelő fegyveresekre, és sietve visszaszállt a fedélzetre.

– Te – mutatott rám. – Tudd meg, mi a gond.

– Gond van – vontam meg a vállam –, nem elég ennyi?

– Tudni akarom, mi történt a raktárammal – jelentette ki Thorkild, majd a fegyveresek felé biccentett –, és nem akarom tőlük megkérdezni. Te viszont megteheted.

Azért választott engem, mert harcos voltam, és mert ha odaveszem, nem kell gyászolnia. A legtöbb evezőse értett ugyan a harchoz, ám lehetőség szerint kerülték az összeütközést, hiszen a vérontás és a kereskedés nem fér meg egymással. A fegyveresek most megindultak lefelé a partoldalon. Hatan voltak, ezért csak vonakodva közeledtek, hiszen Thorkild kétszer annyi tengerésznek parancsolt, s ezek most mind ott álltak az orrban, szekercékkel és lándzsákkal a kezükben.

Belebújtam a páncélingembe, kicsomagoltam a fenséges tarajos sisakot, amit még a walesi partoknál, egy dán hajón zsákmányoltam, felkötöttem Kígyóleheletet és Darázsfullánkot, s ily módon beöltözve, nehézkesen kiugrottam a partra. Elcsúsztam a meredek rézsűn, ezért meg kellett kapaszkodnom a csalánosban, csak ezután másztam ki szitkozódva az útra. Korábban is jártam már itt, atyám erről a tágas folyóparti legelőről intézett támadást Eoferwic ellen. Felvettem a sisakom, és visszakiáltottam Thorkildnak, hogy dobja át a pajzsomat. Megtette, és már épp elindultam volna a hat fegyveres felé, akik erre megtorpantak és kivont karddal méregettek, amikor Hild is leugrott a fedélzetről.

– A hajón kellett volna maradnod – korholtam.

– Nélküled nem. – Ő hordozta egyetlen bőrtáskánkat, benne alig mással, mint egy váltás ruhával, egy késsel és egy fenőkővel. – Kik ezek? – biccentett a hat férfi felé, akik ötvenlépésnyire lehettek, és nem siettek csökkenteni a távolságot.

– Derítsük ki – vontam elő Kígyóleheletet.

Az árnyak hosszúra nyúltak, a városról felszakadó füst lila és arany színben játszott a napnyugta fényében. Vetési varjak húztak el a fejünk felett, a távolban pedig teheneket láttam, amint behajtották őket az esti fejésre. A hat férfi irányába indultam. Páncélinget viseltem, hozzá pajzsot és két kardot, karpereceket és olyan sisakot, amelyiknek az árából három páncéling is kitelt volna, így a megjelenésem önmagában elég lehetett ahhoz, hogy megakassza a hat férfit, akik most közelebb húzódtak egymáshoz, és úgy vártak rám. Valamennyien kivonták a kardjukat, ugyanakkor kettejük nyakában feszületet láttam, így gyanítottam, hogy szászokkal van dolgom.

– Ha az ember megtér a tulajdon otthonába – kiáltottam nekik már messziről –, nem illendő kivont fegyverrel várni!

Ketten közülük idősebbek lehettek, a harmincas éveikben jártak, mindkettő dús szakállú. Ők vértet viseltek, a másik négy csak bőrujjast. Azok ifjabbnak is tűntek, a tizenhetet-tizennyolcat is alig tölthették be. Kezükben éppoly esetlenül állt a kard, ahogy az enyémben állt volna az ekeszarv. Feltételezték, hogy dán vagyok, hiszen dán hajóval érkeztem. Alighanem azt is tudták, hogy hatan ugyan megölhetnek egy szem dánt, ám egy ilyen teljes díszbe öltözött harcos legalább kettejüket magával viszi a halálba, ezért láthatóan megkönnyebbültek, amikor angolul szóltam hozzájuk. Igaz, meg is hökkentek.

– Ki vagy? – kérdezte végül az egyik idősebb katona.

Nem válaszoltam, csak kitartóan trappoltam feléjük. Ha úgy döntenek, hogy rám támadnak, szégyenteljes futásra kényszerülök, vagy ott halok meg. Mégis magabiztosan lépdeltem, lent tartottam a pajzsomat, és Kígyólehelet hegyével választottam szét a fűszálakat. A tényt, hogy nem válaszolok, önteltségemnek tudták be, pedig igazság szerint zavaromban hallgattam. Azt terveztem, hogy bármilyen nevet használhatok, leszámítva a sajátomat, hiszen akkor Kjartan vagy a hitszegő bácsikám is megtudta volna, hogy visszatértem Northumbriába. Azonban a nevem egyben félelmet is ébreszthetett bennük, és én botor módon kísértést éreztem rá, hogy tiszteletet parancsoljak nekik. Szerencse, hogy még idejében észbe kaptam.

– Defnasciri Steapa vagyok – közöltem fensőbbséges hangon, majd arra az esetre, ha Steapa neve ismeretlenül csengene Northumbriában, hozzátettem: – Én vagyok az, aki sírba tette Fehérlovas Sveint.

A férfi, aki nevemet tudakolta, tett egy lépést hátrafelé.

– Te vagy Steapa? Aki Alfréd szolgálatában áll?

– Az vagyok.

– Nagyuram! – A férfi leeresztette a pengéjét, míg egyik fiatalabb társa megérintette a nyakában viselt feszületet, majd térdre rogyott. A harmadik is eltette a kardját, s aztán a többiek is bölcsen követték a példáját.

– Kik vagytok? – tudakoltam én.

– Egbert királyt szolgáljuk – felelte az egyik idősebb férfi.

– És a holtak? – intettem a folyó felé, ahol egy újabb csupasz holttest úszott lefelé az árral. – Ők kik?

– Dánok, nagyuram.

– Dánokat öltök?

– Ez isten akarata, nagyuram – felelték kórusban.

Thorkild hajójára mutattam:

– Az a férfi dán, amellett a barátom. Őt is megölitek?

– Ismerjük Thorkildet, nagyuram – válaszolt az idősebb férfi –, és ha békével jött, úgy nem bántjuk.

– És engem? – emeltem fel a hangom. – Velem mit terveztek?

– A király fogadni fog, nagyuram. Tisztességben részesít, amiért levágtátok a dánokat.

– Ezeket? – harsantam fel gúnyosan, majd Kígyólehelettel a folyón úszó tetemre mutattam.

– Amiért legyőztétek Guthrumot, nagyuram. Ugye, igaz?

– Igaz. Ott voltam.

Ekkor elfordultam, eltettem Kígyóleheletet, és intettem Thorkildnak, aki eloldozta a hajót, és felfelé evezett. Annyit még odakiáltottam neki, hogy Egbert szászai fellázadtak a dánok ellen, de ezek a férfiak megfogadták, hogy békében jöhet-mehet, amennyiben barátsággal érkezik.

– Te mit tennél a helyemben? – kiáltott vissza Thorkild. Emberei épp csak annyit húztak az evezőkön, hogy a hajó mozdulatlanul álljon az árral szemben.

– Lefelé mennék – feleltem dánul –, kardforgató dánokat toboroznék, és kivárnám, mi történik.

– Hát te? – kérdezte.

– Én maradok.

Turkálni kezdett a tarsolyában, és felém hajított valamit. Az a valami fényesen csillant a napfényben, majd eltűnt a boglárkák közt, amelyek sárgára festették az egyre sötétedő rétet.

– A tanácsodért! – kiáltotta. – És legyen hosszú életed, akárki vagy.

Elfordította a hajót, ami csak nehézkesen sikerült, hiszen a törzs majdhogynem olyan hosszú volt, amilyen széles az Ouse, majd miután végzett a fordulóval, evezőre kapott, és eltűnt a szemem elől. Később megtudtam, hogy a raktárát kifosztották, az ott őrködő félkarú dánt megölték, a lányát pedig meggyalázták, így a tanácsom jócskán megérte az ezüstpénzt, amit Thorkild fizetett érte.

– Elküldöd? – kérdezte az egyik férfi neheztelve.

– Mondtam már, a barátom. – Előrehajoltam, és megkerestem a shillinget a magas fűben. – Tehát, honnét tudtok ti Alfréd győzelméről? – tettem fel a kérdést.

– Egy pap jött, nagyuram, ő beszélt róla.

– Egy pap?

– Wessexből, nagyuram. Wessexből egészen idáig. Üzenetet hozott Alfréd királytól.

Tudhattam volna, hogy Alfréd a szászok lakta Angliában mindenütt szét fogja kürtölni a Guthrum felett aratott győzelem hírét. Mint kiderült, papokat küldött mindenhová, ahol csak szászok éltek, és tudatta velük, hogy Wessex győzött, mégpedig azért, mert Isten és az ő szentjei nekünk adták a diadalt. Egy ilyen pap az eoferwici Egbert királyhoz is eljutott, előttem éppen egy nappal, és akkor vette kezdetét az őrület.

A pap lóháton utazott, papi köntösét egy csomagban hordta a nyereghez kötve, és egyik szász háztól a másikig lovagolt, keresztül a dánok által elfoglalt Mercián. A merciai szászok segítették az útján: mindennap pihent lovat adtak alá, és elkísérték a nagyobb dán helyőrségek mellett, mígnem eljutott Northumbria fővárosába, ahol közölte Egbert királlyal a jó hírt, miszerint a nyugati szászok legyőzték a dánok nagy seregét. A northumbriai szászokra mégsem ez gyakorolta a legnagyobb hatást, hanem az arcpirongató hazugság, miszerint Alfrédnak megjelent álmában Szent Cuthbert, és elárulta, hogyan arathat diadalt. Az álom állítólag akkor érte Alfrédot, amikor a maroknyi megmaradt szásszal Æthelingægben rejtőzködött a dánok elől, és a történet csakugyan elevenébe talált Egbert szászainak, minthogy a Humbertől északra egyetlen szentet sem imádtak úgy, mint Cuthbertet. Cuthbert volt Northumbria bálványa, a valaha élt legszentebb keresztény – egyetlen istenfélő szász otthon sem akadt, ahol ne dicsőítették volna minden áldott nap. A tudat, hogy az északi szent segített Wessexnek elűzni a dán betolakodókat, úgy kergette szét Egbert értelmes gondolatait, akár kaszás a vetési varjakat. Az eszement királynak minden oka megvolt, hogy örüljön Alfréd diadalának, és kétségkívül neheztelt dán gazdáira, én mégis azt mondom: köszönetet kellett volna mondania a papnak, aki a jó hírt hozta, azután pedig, hogy befogja a száját, láncon kellett volna tartania, akár egy kutyát. Egbert ehelyett megparancsolta Wulfhere-nek, a város érsekének, hogy tartson fényes misét a legnagyobb templomban. Wulfhere nem volt ostoba. Rögvest elővette a mocsárláz, ezért vidékre utazott, amíg fel nem épül. Egy Hrothweard nevű sültbolond azonban a helyébe lépett, és Eoferwic nagy temploma csak úgy zengett a hálaimáktól, amiért Szent Cuthbert leereszkedett a mennyekből, hogy győzelemre vezesse a szászokat. A képtelen történet persze meggyőzte róla Eoferwic szászait, hogy Isten és Szent Cuthbert az ő országukat is megszabadítja a dánoktól, azzal megkezdődött az öldöklés.

Minderről akkor értesültem, amikor a város felé tartottunk. Azt is megtudtam, hogy nem egészen száz dán harcos maradt Eoferwicben, a többiek Earl Ivarr alatt északnak indultak, hogy megütközzenek a határon átkelő skótokkal. Emberemlékezet óta nem történt ilyesmi, ám a déli skótok új királyt választottak, aki megfogadta, hogy Eoferwicet teszi új fővárosává, ezért Ivarr északnak vitte a sereget, hogy megleckéztesse a fickót.

Northumbria déli részét valójában Ivarr uralta. Ha királlyá akarta volna koronáztatni magát, senki sem állítja meg, ő azonban a kényelmesebb utat választotta: meghagyott egy könnyen kezelhető szászt a trónon, begyűjteni az adókat és megbékíteni a szászokat. Ivarr mindeközben azt tette, amihez a családja a leginkább értett: háborúzott. Lothbrok-vér csörgedezett az ereiben, és azzal kérkedett, hogy a Lothbrok sarjak közül még senki sem halt meg ágyban. A család összes férfitagja harc közben, karddal a kezében esett el: Ivarr atyja és egyik nagybátyja Írországban veszett oda, míg Ubba, a harmadik Lothbrok fivér Cynuitban az én kardomnak esett áldozatául. Ivarr, a harcias család utolsó kardforgató tagja most épp a skótok ellen viselt hadat, és megfogadta, hogy láncba verve hurcolja Eoferwicbe a királyukat.

Nem gondoltam volna, hogy akad olyan épeszű szász, aki valaha is fellázadna Ivarr ellen, hiszen éppoly könyörtelen harcos hírében állt, mint az apja. Ám Eoferwicet kész őrületbe lovallta Alfréd váratlan diadala és Cuthbert része mindebben. Az indulatokat Hrothweard hitszónoklata szította fel. A barát azt mennydörögte a szószékről, hogy Isten, Szent Cuthbert és az angyalok serege együttesen fog leereszkedni az égből, kiűzni a pogány dánokat Northumbriából. És az érkezésem most csak újabb tápot adott a tébolynak.

– Isten vezérelt ide – mondogatták kísérőim is, akik mindenkinek elújságolták, hogy én vagyok Svein gyilkosa, így mire elértük a palotát, már kisebb tömeg követett engem és Hildet, amint utat törtünk magunknak a dánok vérétől vöröslő utcákon.

Korábban is jártam már Eoferwic palotájában. Még a rómaiak építették szép, világos kövekből és hatalmas oszlopokkal, amelyek a helyenként szalmával kifoltozott tetőt támasztották alá. Akárcsak a mennyezetet, valaha a padlót is csempék borították. A rómaiak isteneit örökítették meg, ám mostanra mind felszaggatták őket. Ami megmaradt, azt felszórták gyékénnyel, amely megőrizte az előző napi vérontás nyomait. A nagy csarnok bűzlött, akár egy mészárszék, és a barlangszerű teret betöltötte a falakon lángoló számtalan fáklya fénye.

Az új Egbert király a régi Egbert király unokaöccsének bizonyult, aki megörökölte nagybátyja ravasz rókaképét és zsémbesen lebiggyedő ajkát. Ijedtnek tűnt, amikor fellépett a csarnok végében álló emelvényre, s ez nem is csoda, hiszen az ostoba Hrothweard atya olyan vihart támasztott, amely azzal fenyegetett, hogy elsöpör mindent és mindenkit. Egbert alattvalóin viszont eluralkodott az izgatottság, amiért azt hitték, hogy Alfréd győzelme előre jelzi az északiak teljes bukását, így az érkezésemet is újabb mennyei jelnek vélték. Kézről kézre adogattak, és előre felhívták a király figyelmét a jöttömre, aki zavartnak tűnt, de még korántsem annyira, mint amikor egy ismerős hang a nevemet kezdte kiáltozni:

– Uhtred! Uhtred!

A beszélő felé fordultam, és megláttam Willibald atyát.

– Uhtred! – kiáltotta újra, és kitörő örömmel üdvözölt. Egbert a homlokát ráncolta, azután Willibald felé fordult. – Uhtred! – ismételgette a pap, ügyet sem vetve a királyra, és előlépett, hogy magához öleljen.

Willibald atya jó emberem és még jobb barátom volt. Nyugati szászként egykor Alfréd flottájánál szolgált, és a sors úgy hozta, hogy épp neki kellett megvinnie az ethanduni győzelem hírét a northumbriai szászoknak.

Amikor a nagy teremben alább hagyott a hangzavar, Egbert megpróbálta magához ragadni az irányítást:

– A neved tehát… – vonta fel kérdőn a szemöldökét.

– Steapa! – kiáltott fel az egyik fickó, aki a városba kísért.

– Uhtred! – jelentette be Willibald boldogságtól csillogó szemmel.

– Bebbanburgi Uhtred vagyok – vallottam meg, miután képtelen lettem volna folytatni ezt a színjátékot.

– A harcos, aki megölte Ubba Lothbroksont! – tette hozzá Willibald, miközben próbálta bajnokhoz méltóan felemelni a jobb kezem. – Ugyanaz, aki Ethandunnál kilökte a nyergéből Fehérlovas Sveint!

Két nap múlva, gondoltam, Könyörtelen Kjartan fülébe jut, hogy Northumbriába érkeztem, három napon belül pedig Ælfric bácsikám is értesül minderről. Ha szemernyi jóérzés szorul belém, abban a percben sarkon fordultam volna, hogy magammal vigyem Hildet és éppoly sebesen eltűnjek Eoferwicből, mint azt Wulfhere érsek tette.

– Ott voltál Ethandunnál? – tudakolta Egbert.

– Igen, felség.

– Mi történt?

Willibaldtól már hallották az ütközet történetét, ahogyan a pap elbeszélte – teli imádságokkal és csodás történésekkel. Én pedig megadtam nekik, amire jóval inkább vágytak: egy harcos számadását a halott dánokról és az ádáz öldöklésről. Mindeközben egy szúrós szemű, tüskés hajú, elvadult szakállú pap szüntelenül félbeszakított lelkes kiáltásaival. Gyanítottam, hogy ő lehet Hrothweard atya, aki felbiztatta Eoferwic népét az oktalan mészárlásra. Fiatal volt, alig idősebb nálam, mégis uralkodó jelenségnek tűnt, amint természetes tekintélyét féktelen szenvedélye is erősített. Minden halleluját fröcsögő nyáleső kísért, és még odáig sem juthattam, hogy a legyőzött dánok fejvesztve menekültek Ethandun lankáin, Hrothweard máris előttem termett, és megszólította a tömeget.

– Ez itt Uhtred! – kiáltott, miközben megbökte páncélinges mellkasom. – Northumbriai Uhtred, Bebbanburgi Uhtred, dánok gyilkosa, Isten harcosa, az Úr kardja! És ím, eljött hozzánk, miként az áldott Szent Cuthbert is felkereste Alfrédot a szükség órájában! A Mindenható üzen általa! – A tömeg üdvrivalgásban tört ki, a király ijedtnek tűnt, és Hrothweard, aki mindig készen állt egy lelkesítő szentbeszédre, most fröcsögő szájjal írta le a mészárlást, amely Northumbria pogány urait sújtja majd.

Nekem eközben sikerült eloldalaznom mellőle, és utat törtem magamnak az emelvény hátsó részéhez, ahol nyakon ragadtam Willibaldot, és berángattam a szűkös folyosóra, amely a király lakrészéhez vezetett.

– Még egy ilyen idiótát! – mordultam rá. – Atyám igazi earsling, haszontalan nyáladzó kis vakarék, úgy bizony. Itt helyben ki kellene ontanom a belét, hogy jóllakassam vele a disznókat.

Willibald szóra nyitotta a száját, majd némán becsukta, és tehetetlen pillantással nézett fel rám.

– A dánok vissza fognak jönni – ígértem meg neki –, és akkor lesz csak igazi mészárlás.

A szája újra megnyílt, és becsukódott, de hang ezúttal se hallatszott.

– Elmondom, mit fog tenni, atyám. Átkel az Ousén, és addig megy dél felé, ameddig csak a lába bírja.

– De hát minden igaz, az utolsó szóig – nyöszörögte.

– Mi igaz?

– Szent Cuthbert adta a kezünkbe a győzelmet!

– Hogy volna igaz?! – csattantam fel. – Alfréd találta ki az egészet. Tényleg azt hiszi, hogy Cuthbert eljött hozzá Æthelingægbe? Ha így volt, miért nem akkor beszélt az álmáról, amikor történt? Miért várt vele az ütközet végéig, hogy elmondja? – Vártam a választ, mire Willibald különös, elcsukló hangot hallatott. – Azért nem mondta előbb – feleltem a saját kérdésemre –, mert meg sem történt.

– De hát…

– Csak kitalálta! – mordultam rá. – Azt akarja, hogy Northumbria Wessexet tekintse a dánok elleni harc vezérének. Northumbria királya akar lenni, hát nem érti? És nem csak Northumbriáé. Merciába is elküldött egy ilyen sültbolondot azzal, hogy valamelyik nyavalyás szentjük megjelent neki álmában.

– De hát ez igaz is – szakított félbe, és amikor csak a homlokomat ráncoltam, magyarázkodni kezdett. – Igazad van! Szent Kenelm beszélt Alfrédhoz Æthelingægben. Eljött hozzá álmában, és tudatta vele, hogy ő fog győzni.

– Nem, nem jött el – közöltem olyan türelmesen, amennyire csak tudtam.

– De igen! – erősködött. – Alfréd maga mondta nekem! Ez Isten üzenete, Uhtred, és valóságos csoda!

Megragadtam a vállát, és nekiszorítottam a folyosó falának.

– Két választása van, atyám. Kijuthat Eoferwicből, mielőtt még a dánok visszatérnének, vagy oldalt hajthatja a fejét.

– Mit csinálhatok? – kérdezte értetlenül.

– Elfordítja a fejét – feleltem –, én meg addig csapdosom az egyik fülét, amíg minden ostobaság kihullik belőle a másikon.

Nem lehetett meggyőzni. Isten szent tüze, amelyet az ethandumi vérontás lobbantott fel, és a Szent Cuthberttel kapcsolatos hazugság szított tovább, bevilágította egész Northumbriát, és szerencsétlen Willibald atya úgy érezte, hogy valami csodálatos dolog kezdeténél lehet jelen.

Aznap este szegényes lakomát ültek, sózott heringgel és sajttal, sziklakemény kenyérrel és állott sörrel, majd Hrothweard atya tartott újabb szenvedélytől fűtött prédikációt arról, hogy Alfréd elküldött engem, a legnagyobb harcosát, megszervezni a város védelmét, és hogy a mennyei seregek sietnek majd Eoferwic segítségére. Willibald szüntelenül hallelujázott, elhitt minden sületlenséget, és egészen másnapig kellett várni, amikor szürke eső és köd borította el a várost, hogy kételkedni kezdjen a kardos angyalok küszöbön álló érkezésében.

Ugyanis egyre több nép hagyta el a várost. Szóbeszéd indult az északon gyülekező dán csapatokról, s bár Hrothweard tovább fröcsögte az ostobaságait, papok és szerzetesek élén végigvonult a város utcáin, szent ereklyéket és lobogókat mutatott fel, mostanra minden épeszű ember megértette, hogy Ivarr előbb fog eljönni, mint Szent Cuthbert a mennyei seregek élén. Egbert küldöncöt menesztett hozzám azzal a hírrel, hogy a király beszélni akar velem, én azonban úgy láttam, hogy Egbert sorsa is megpecsételődött, ezért fittyet hánytam a hívására. Egbertnek magának kellett megennie, amit főzött.

Akárcsak nekem – ezért a lehető legtávolabb akartam kerülni a várostól, mielőtt még Ivarr haragja lesújt rá. A Keresztes Kard fogadóban, a város északi kapujánál, rá is találtam a mentsváramra. Egy Bolti nevezetű dán volt az, aki csak azért élte túl a mészárlást, mert szász nőt vett feleségül, és az asszony családja elbújtatta. Észrevett a fogadóban, és rákérdezett, hogy én vagyok-e Bebbanburgi Uhtred.

– Az vagyok.

Leült szemközt, illemtudóan fejet hajtott Hild előtt, azután csettintett, hogy sört kérjen magának. Kövérkés, kopasz fickó volt, himlőhelyes arccal, törött orral és apró, rémült tekintetű szemmel. Két fia, mindkettő félig szász, mögötte sompolygott. Az egyiket húszévesnek gyanítottam, a másikat öttel fiatalabbnak, s bár mindketten kardot szorongattak, egyikük sem tűnt harcosnak.

– Ismertem az idősebb Ragnart – közölte Bolti.

– Én is ismertem – mordultam fel –, de rád nem emlékszem.

– Amikor utoljára kihajózott a Tengeri Viperával, én adtam neki kötelet és lapátnyelet.

– Rászedted? – kérdeztem gúnyosan.

– Kedveltem őt – fortyant fel.

– Én pedig szerettem, mert felnevelt.

– Tudom – bólintott –, emlékszem is rád. – Elnémult, és vetett egy pillantást Hildre. – Nagyon fiatal voltál – fordult vissza hozzám –, egy kis fekete lánnyal az oldaladon.

– Akkor hát emlékszel rám. – Elhallgattam, amíg kihozták a sört. Észrevettem, hogy Bolti dán létére keresztet visel a nyakában, ő pedig felfigyelt a pillantásomra.

– Eoferwicben – érintette meg a keresztet – csak így lehet életben maradni. – Félrevonta a kabátját, és láttam, hogy Thor amulettjét rejtegeti alatta. – Először a pogányokkal végeztek.

Előhúztam a saját talizmánomat az ujjasom alól.

– Sok dán megkeresztelkedett? – kérdeztem.

– Néhányan – ismerte be vonakodva. – Nem kérnél valami ételt a sör mellé?

– Inkább tudni akarom, miért fordultál hozzám.

Bolti el akarta hagyni a várost. El akarta menekíteni szász asszonyát, két fiát és két leányát a dánok közelgő bosszúja elől, ehhez pedig szüksége volt egy fegyveres kísérőre, és miközben ijedt szemével rám meredt, nem tudhatta, hogy ugyanazt akarja, amit én.

– Tehát, hová akarsz menni? – kérdeztem.

– Semmiképp sem nyugatnak – borzongott meg. – Cumbralandben folyik az öldöklés.

– Cumbralandben mindig folyik az öldöklés. – A hegyeken túl, az Ír-tenger partjainál elterülő northumbriai földeket nevezték Cumbralandnek, amelyeket szüntelenül fosztogattak a Strath Clota-i skótok, az írország földjéről érkező északiak és a Wales északi feléből érkező britonok. A dánok közül néhányan letelepedtek Cumbralandben, de közel sem elegen ahhoz, hogy kedvét szegjék a rablóknak.

– Dániába mennék – folytatta Bolti –, de nincsenek hadihajók. – Eoferwic partjainál csak a szász kereskedőhajók maradtak, és ha valamelyik is vitorlát mer bontani, kétségkívül elfogják a dán hajók, amik a Humberen gyülekeznek.

– Akkor hát? – húztam fel a szemöldököm.

– Északnak akarok menni – döntötte el a kérdést –, hogy találkozzam Ivarr-ral. Megfizetlek.

– És gondolod, hogy át tudlak kísérni Kjartan földjein?

– Úgy vélem, nagyobb biztonságban vagyok Ragnar fiával, mint egymagamban, és ha mások megtudják, hogy velem utazol, ők is csatlakozni fognak.

Így hát engedtem, hogy megfizessen, az árat pedig tizenhat shillingben, két kancában és egy fekete ménben szabtam meg, Bolti ennek hallatán egészen elsápadt. Egy férfi a közelünkben kötőféken vezetett és az utcán kínált eladásra egy csatalovat, Bolti pedig megvette az állatot, mert az a tudat, hogy nem kell Eoferwicban kivárnia a végzetét, megért neki negyven shillinget. A fekete paripát kiképezték a harcra: nem riadt meg a hangoktól, és engedelmeskedett minden térdmozdulatnak, így lovasa szabadon használhatta pajzstartó és kardforgató kezét, miközben irányt váltott. A lovat az elmúlt napokban leölt dánok egyikétől zsákmányolták, így senki sem tudta az állat nevét. Én magam a Witnere néven szólítottam, ami annyit tesz, gyötrelmek okozója. A név helyénvalónak is tűnt, ugyanis a mén ki nem állhatta a két kancát, és folyton acsarkodott rájuk.

A kancákat Willibaldnak és Hildnek szántam. Bár mondtam Willibald atyának, hogy induljon délnek, mostanra halálos félelem lett úrrá rajta, és nem akart mozdulni mellőlem, így már másnap mindnyájan elindultunk a rómaiak építette úton. Tucatnyian tartottak velünk. Akadt közöttük három dán és két északi, akiknek sikerült elrejtőzniük Hrothweard csőcseléke elől; a többiek szászok voltak, akik nem akarták kivárni Ivarr bosszúját. Valamennyien hoztak fegyvert, és Bolti adott rá pénzt, hogy kifizessem őket. Rendes zsoldot nem kaptak, épp csak élelemre és ale-re valót, de a hosszú úton elrettenthette a jelenlétük a törvényen kívülieket.

Kísértést éreztem, hogy elmenjek Synningthwaitbe, ahol Ragnarnak és a követőinek a földjei voltak, de tudtam, hogy csak kevés embert találnék ott, hiszen a többség lement délre Ragnarral. Sokan meghaltak Ethandunnál azok közül a harcosok közül, akik vele tartottak, míg a többiek Guthrummal maradtak, aki Merciába vonult vissza legyőzött seregével. Guthrum és Alfréd békét kötött, Guthrum még meg is keresztelkedett, amit Willibald kész csodának tartott. Synningthwaitben tehát kevés harcos maradt. Azon a helyen nem találhattam menedékre bácsikám gyilkos becsvágya vagy Kjartan gyűlölete elől. Így azután, nem lévén semmilyen tervem a jövőre nézve, beletörődtem abba, hogy a sors rendezi helyettem a dolgokat, és megtartottam Boltinak adott szavam: elkísértem északnak, Kjartan földje felé, amely úgy állta utunkat, akár egy sötét felleg. A birtokon áthaladni csak fizetség ellenében lehetett, s szemtelenül magas vámot is kérhettek. A Wiire folyón szabadon csak az olyanok kelhettek át, mint Ivarr, hiszen az ő követői jóval többen voltak, mint Kjartan emberei.

– Megengedheted magadnak – incselkedtem Boltival.

Mindkét fia málháslovakat vezetett, s a hátukon gyaníthatóan egy egész vagyont vittek, rongyokba vagy gyapjúba csomagolva, hogy az érmék ne csörrenjenek össze.

– Azt nem engedhetem meg magamnak, hogy elvegye tőlem a lányaimat.

Bolti ikerlányai betöltötték a tizenkettedik-tizenharmadik évüket, tehát megértek a házasságra. Én egyszerűen képtelen voltam megkülönböztetni egymástól a két kurta lábú, vaskos, malacorrú szőke lányt.

– Kjartan ezt szokta művelni? – kérdeztem.

– Elveszi, amit akar – felelt keserűen Bolti. – És a fiatal lányokat igencsak kedveli. Bár neked alighanem jobban örülne.

– Miből gondolod? – tudakoltam színtelen hangon.

– Hallottam a történetet. Miattad veszítette el a fél szemét.

– A fia veszítette el a fél szemét – igazítottam ki –, mert levetkőztette Ragnar nagyúr kislányát.

– Akkor is téged okol.

– Az igaz – értettem egyet. Akkoriban még mindnyájan gyerekek voltunk, de a gyermekkori sérelmek sokáig elkísérik az embert, és le mertem volna fogadni, hogy Félszemű Sven szívesen elvenné mindkét szemem világát.

Így amint Dunholm közelébe értünk, nyugatnak fordultunk a hegyek közé, hogy elkerüljük Kjartan embereit. Nyár volt, de a hűvös szél szárnyán alacsonyan úszó felhők érkeztek, majd eleredt az eső, így nem lehettem elég hálás bőrrel bélelt páncélingemért. Hild gyapjúzsírral dörzsölte be a láncszemeket, hogy ezáltal megvédje a fémet a rozsdától. Bezsírozta sisakomat és kardpengémet is.

Felfelé kapaszkodtunk a kitaposott ösvényen. Néhány mérfölddel mögöttünk egy másik csapat követett, míg a felázott földben éles patanyomok látszottak, annak jeleként, hogy nemrég mások is jártak erre. Ekkora forgalomnak már el kellett volna gondolkodtatnia. Könyörtelen Kjartan és Félszemű Sven az áthaladó utazókból élt, aki pedig nem fizetett, azt kirabolták, rabszolgasorba vetették, vagy megölték. Kjartannak és a fiának tudnia kellett, hogy az utazók a hegyeken át próbálják megkerülni őket, ezért nem ártott volna az elővigyázat. Bolti nem félt, egyszerűen mert megbízott bennem. Ehelyett elmesélte, hogyan gazdagodott meg Kjartan és Sven a rabszolgákból.

– Elvisznek bárkit, dánt vagy szászt, hogy eladják a víz másik felén. Aki szerencsés, még kiválthat egy rabszolgát, de meg kell fizetnie az árát. – Vetett egy pillantást Willibald atyára. – A papokat mind megöli.

– Valóban?

– Gyűlöli a keresztény papokat. Szerinte mind varázsló, ezért félig a földbe temeti, aztán a kutyáira hagyja őket, azok meg felfalják.

– Mit mondott? – érdeklődött Willibald, aki félrerántotta kancáját, mielőtt még Witnere megharaphatta volna.

– Azt mondta, Kjartan megöl minden papot, akit csak elfog.

– Meg fog ölni?

– Odaveti atyámat a vérebeinek.

– Ó, édes istenem! – Willibald atya boldogtalannak és elveszettnek tűnt, mint aki távol került az otthonától, és egyáltalán nem tetszik neki ez az idegen vidék.

Ugyanakkor Hild nem is lehetett volna ennél boldogabb. Tizenkilenc esztendős létére megadással fogadta az élet megpróbáltatásait. Vagyonos, bár nem nemesi szász családba született, akiknek elég földjük volt, hogy gondtalanul élhessenek, bár ő a nyolc gyermek közül utolsóként látta meg a napvilágot. Atyja az egyháznak ígérte, mert az anyja kis híján belehalt a szülésbe, és az apa csakis Isten könyörületének tudta be az életben maradását, így hát a tizenegy éves Hildet, akit máskülönben Hildegyth nővérnek hívtak, apácának küldték a cippanhammi zárdába, ahol a világtól elzártan élt: imádkozott és fonalat gombolyított, fonalat gombolyított és imádkozott, míg csak a dánok el nem jöttek, hogy szajhává alacsonyítsák.

Álmában még mindig nyöszörgött, és én tudtam, hogy az átélt megaláztatásokra emlékszik, mégis boldogan utazott el Wessexből és maradt távol azoktól, akik azt hajtogatták, hogy vissza kellene térnie Isten szolgálatába. Willibald is korholta, amiért felhagyott a szent élettel, amíg nem figyelmeztettem, hogy még egy ilyen megjegyzés, és új, nagyobb köldököt szabok neki a kardommal. Azóta tartotta a száját, Hild pedig úgy ivott magába minden látnivalót, akár a kisgyermek, mikor először rácsodálkozik a világra. Sápadt arca olyan fényben ragyogott, amely már-már versenyre kelt aranyló hajával. Eszes lány volt, ha nem is a legeszesebb, de a maga módján agyafúrt és bölcs. Eleget éltem már ahhoz, hogy tudjam, az asszonyok egy része csak bajt jelent, míg másokkal könnyű az élet. Hild mellett minden a lehető legkönnyebbnek tűnt, talán mert mély barátság fűzött bennünket egymáshoz, és olykor össze is feküdtünk, igaz, sosem szerelemből. Hildet gyötörte is a bűntudat, de ezt megtartotta magának és az imádságainak. Nappal önfeledten nevetett és örömet talált a legapróbb dologban is, ám amikor összeborult felette a sötétség, újra csak nyöszörgött, hosszú ujjai a feszületet szorongatták, és én tudtam, hogy Isten karmait érzi a lelkébe mélyedni.

Aznap belovagoltunk a hegyek közé, én nem vigyáztam eléggé, és Hild látta meg elsőként a lovasokat. Tizenkilencen voltak, a legtöbben bőrbe öltözve, hárman azonban vértezetben, és amikor félkörívben felsorakoztak mögöttünk, azonnal tudtam, hogy maguk előtt terelnek. Ösvényünk a hegyoldalt követte, amely a jobbunkon meredeken zuhant egy vízfolyás felé, s bár lemenekülhettünk abba a völgybe, így óhatatlanul lassabbá váltunk volna, mint azok, akik a nyomunkban jártak. Nem próbáltak közelebb férkőzni hozzánk. Látták, hogy fegyvert viselünk, nem akartak harcba bonyolódni, csak annyit akartak elérni, hogy tovább haladjunk északnak, a végzetünk felé – legyen az bármi.

– Nem verhetnénk vissza őket? – kérdezte nyugtalanul Bolti.

– Tizenhárman a tizenkilenc ellen? – Vállat vontam. – Megtehetnénk, ha az a tizenhárom szívvel harcolna, csakhogy nem fog. – Körbemutattam az embereken, akiket Bolti fizetett meg azért, hogy velünk tartsanak. – Az útonállókat még elijesztik, de annál több eszük van, hogy Kjartannal harcoljanak. Ha erre kéred őket, inkább csatlakoznak az ellenséghez, és megosztoznak velük a lányaidon.

– De hát… – kezdte, ám elnémult, mert ekkor megláttuk, milyen sorsot szántak nekünk. Rabszolgavásárt tartottak ott, ahol a vízfolyás alábukott a mély völgybe. A szélesebb völgyben, ott, ahol egyszerű híd, egy elfektetett kőlap keresztezett egy szélesebb vizet, alighanem a Wiire-t, kis falu épült. Tömeg csoportosult a faluban, és láttam, hogy többen is őrzik őket. A bennünket követő lovasok valamivel közelebb merészkedtek, de megtorpantak, amint megálltunk. Végigmértem a vidéket. A falu még messze esett ahhoz, hogy lássam, Kjartan vagy Sven várakozik-e itt, azt viszont joggal feltételeztük, hogy az emberek a völgyben Dunholmból érkeztek, és Dunholm két urának valamelyike vezeti őket. Bolti riadtan nyögött fel, de én nem figyeltem rá.

Délről két másik csapás vezetett a faluba. Gyanítottam, hogy a lovasok egész nap ezek mentén őrködnek, és elcsípik az arra vetődő utazókat. Prédáikat mind a falu felé terelték, és aki nem tudta megfizetni az útvámot, azt fogságba vetették.

– Most mihez kezdesz? – tördelte a kezét Bolti.

– Megmentem az életed – feleltem, majd az ikerlányok egyikéhez fordultam, hogy elkérjem tőle a fekete vászonsálat, amit öv gyanánt viselt. A lány leoldozta, és reszkető kézzel felém nyújtotta a sálat. Én a fejemre tekertem, hogy eltakarja a szám, az orrom és a homlokom, azután megkértem Hildet, hogy tűzze össze.

– Mit csinálsz? – jajveszékelt Bolti.

Nem bajlódtam a válasszal, ehelyett ráhúztam a sisakomat a sötét sálra. Az arcvédők szorosan illeszkedtek, így az arcomból fénylő fémálarc vált egy sötét koponya felett. Csak a szemem látszott ki. Félig elővontam Kígyóleheletet, meggyőződtem arról, hogy könnyedén jár a hüvelyében, azután néhány lépésnyit előreugrattam Witnere-t.

– Mostantól én vagyok Thorkild, a bélpoklos – közöltem Boltival. A sál vaskossá és fojtottá tette a hangomat.

– Kicsoda? – meresztette a szemét.

– Thorkild, a bélpoklos – ismételtem. – Te meg én szépen odamegyünk, és elrendezzük a dolgot.

– Én? – kérdezte elhaló hangon.

Előreintettem mindenkit. A csapat, amelyik eddig a nyomunkban járt, most visszaindult dél felé, alighanem azért, hogy újabb utazókat hajtson fel, akik megpróbálnak túljárni Kjartan eszén.

– Azért fizetlek, hogy megoltalmazz – tett egy erőtlen kísérletet Bolti.

– Pontosan ezt teszem.

Bolti szász asszonya úgy jajveszékelt, mintha temetésen lenne, ezért ráripakodtam, hogy fogja be a száját. Azután, hogy néhány száz méternyire kerültünk a falutól, megálltam, és Boltit kivéve mindenkit várakozásra intettem.

– Csak te meg én – emlékeztettem a dánt.

– Azt hittem, egyedül bánsz el velük – felelte, azután felvisított.

Azért visított, mert nagyot csaptam a lova tomporára, és a jószág megugrott. Felzárkóztam mellé.

– Ne feledd – figyelmeztettem –, Thorkild vagyok, a bélpoklos. Ha bárkinek elárulod az igazi nevemet, megöllek téged, az asszonyod, a fiaidat, azután eladom szajhának a lányaidat. Szóval ki vagyok?

– Thorkild – sikerült kiböknie.

– Thorkild, a bélpoklos – igazítottam ki.

Beértünk a nyomorúságos faluba, amely gyeptéglákkal fedett alacsony kőviskókból állt. Legalább harminc-negyven embert őriztek a falu közepén, míg féloldalt, az egyszerű híd közelében egy asztalt és két padot állítottak fel. Két férfi ült az asztal mögött, előttük egy-egy korsó ale-lel. Mást nemigen láttam, mert a figyelmemet egyetlen dolog kötötte le.

Apám sisakja.

Ott állt az asztalon. A sisak összezárt arcvédőit, akár egy koronát, ezüst berakások ékesítették. Vicsorgó szájat véstek a fémbe, és én annak idején számtalanszor láttam ezt a sisakot. Kisgyermekként még játszottam is vele, bár megannyiszor atyám meglátta, jókora nyaklevest kaptam tőle. Ezt a sisakot viselte aznap, amikor meghalt Eoferwicben. Az idősebb Ragnar attól a férfitól vette meg, aki levágta atyámat, így most csakis azé lehetett, aki meggyilkolta Ragnart.

Félszemű Sven volt az. Felállt, amint Bolti és én a közelébe értünk, s engem egész valómban megrázott a felismerés. Gyermekkorom óta ismertem Svent, s bár mostanra férfivá érett, lapos, széles arcáról és izzó fél szeméről azonnal tudam, hogy vele állok szemben. A másik szemgödrén összeráncolódott a bőr. Magas, széles vállú férfi volt, hosszú hajú és telt szakállú, fölényes kinézetű ifjú. Drága páncélinget viselt, az övén két kard lógott, egy hosszú és egy rövid pengéjű.

– Újabb vendégek – fogadta érkezésünket, majd az asztal túlsó oldalához tolt pad felé intett. – Üljetek le – rendelkezett –, és kössük meg az üzletet.

– Ülj le – mordultam rá halkan Boltira.

Bolti kétségbeesett pillantást vetett rám, azután leszállt a nyeregből, és az asztal felé indult. A másik férfi, sötét bőrű és fekete hajú, valamivel idősebb lehetett Svennél. Fekete köntösében szerzetesre emlékeztetett, csakhogy a nyakában Thor ezüsttalizmánja függött. Fatálca feküdt előtte az asztalon. Leleményes módon rekeszekre osztották, így választották el a különféle pénzérméket, amelyek ezüstösen csillogtak a napfényben. Sven visszaült a fekete ruhás férfi mellé, töltött egy korsó sört, és Bolti felé tolta, aki vetett rám egy gyámoltalan pillantást, mielőtt helyet foglalt, ahogy parancsolták.

– Ki vagy? – mordult rá Sven.

– Bolti Ericson – felelte Bolti.

Kétszer is be kellett mutatkoznia, mert először alig lehetett hallani a hangját.

– Bolti Ericson – ismételte Sven. – Én Sven Kjartanson vagyok, és atyám e föld ura. Hallottál már Kjartanról?

– Igen, nagyuram.

Sven elmosolyodott.

– Úgy vélem, megpróbáltad kikerülni, hogy meg kelljen fizetned a vámot, Bolti! Csakugyan megpróbáltad kikerülni, hogy vámot kelljen fizetned?

– Nem, nagyuram.

– Akkor hát honnét jössz?

– Eoferwicből.

– Á! Egy újabb eoferwici kalmár, igaz? Ma már a harmadik! És mit viszel azokon a felmálházott lovakon?

– Semmit, nagyuram.

Sven előrehajolt, majd elvigyorodott, amint hangosan eleresztette a szeleit.

– Úgy hallom, Bolti, mintha dörögne. Azt mondod, nincs semmid? De hát látok négy asszonyt, közülük három elég fiatalka. – Elmosolyodott. – A tieid?

– A feleségem és a lányaim, nagyuram – hebegte Bolti.

– Az asszonyok és a lányok kelendőek errefelé – nyalta meg a szája szélét Sven, azután felém fordult, és én hiába tudtam, hogy az arcomat eltakarja a sál, a szememet pedig árnyékba vonja a sisak, beleborzongtam a pillantásába. – Ez meg ki? – tudakolta Sven.

Joggal kíváncsiskodott, hiszen úgy festettem, mint egy király. Vértem, sisakom és fegyvereim a lehető legfinomabb műremekek voltak, karpereceim is magas rangú harcosról árulkodtak.

– Azt kérdem – emelte fel a hangját Sven –, hogy ki ez!

– A neve – reszketett meg Bolti hangja –, a neve Thorkild, a bélpoklos.

Sven önkéntelenül elfintorodott, és a nyakában viselt amulett után kapott, amiért nem hibáztattam. Mindenki rettegett a bélpoklosok hamuszürke és érzéketlen húsától, ezért a legtöbb leprást kizavarták a vadonba, hogy éljen, ahogy tud, vagy ha kell, hát vesszen oda.

– Mi dolgod neked egy ilyennel? – akarta tudni Sven.

Bolti hiába kutatott válasz után.

– Északnak utazom – feleltem első ízben, és eltorzult hangom mennydörögve töltötte be zárt sisakom.

– Miért jössz északra? – kérdezte Sven.

– Mert beleuntam a délbe – válaszoltam.

Kihallotta a gyűlölködést elfojtott hangomból, de úgy döntött, nem törődik vele. Habár úgy gondolhatta, Bolti kísérőnek fogadott fel, mégsem találta fenyegetőnek a jelenlétem. Öt harcosa várakozott néhány lépésnyi távolságban, valamennyi felfegyverezve karddal vagy lándzsával, míg a faluban legalább még negyven embere várta a parancsait.

Sven belekortyolt a sörébe.

– Hallom, gondok vannak Eoferwicben – faggatta Boltit.

Bolti bólintott. Láttam, ahogy jobb kezének ujjai görcsösen szétnyílnak és összezáródnak.

– Megöltek néhány dánt – felelte.

Sven megcsóválta a fejét, mintha elborzasztónak találná az újságot.

– Ivarr nem fog neki örülni.

– Merre van Ivarr? – tudakolta Bolti.

– Utoljára úgy hallottam, a Tuede völgyében – felelte Sven –, és Skóciai Aed ugrálja körül. – Látható élvezettel osztotta meg velünk a híreket, mintha tiszteletre méltó foglalkozássá tehetné a rablást és útonállást, amennyiben ragaszkodik a társasági normákhoz. – Nos hát – engedett el egy újabb szellentést –, mivel kereskedsz, Bolti?

– Bőrrel, gyapjúval, ruhával, edénnyel… – Bolti hangja fokozatosan elhalt, amint úgy érezte, hogy máris túl sokat árult el.

– Én rabszolgákkal kereskedem – bólintott Sven –, és ez itt Gelgill – intett a mellette ülő férfi felé –, aki rabszolgákat vásárol tőlünk. Neked pedig van három fiatal asszonyod, ami jövedelmező lehet a számára és az én számomra is. Tehát mennyit érnek meg neked? Ha eleget fizetsz, megtarthatod őket. – Mosolyával azt sugallta, mintha tisztességes üzletet kínálna.

Bolti teljesen megbénult, de valahogy mégis sikerült előhalásznia a tarsolyát a kabátja alól, hogy leszámoljon az asztalra néhány ezüstpénzt. Sven figyelte, ahogyan a pénzek egyenként előkerültek, és amikor Bolti elbizonytalanodott, csak elmosolyodott, mire Bolti tovább pengette az érméket, mígnem harmincnyolc shilling hevert az asztalon.

– Ez mindenem, nagyuram – hebegte alázatosan Bolti.

– Ennyid lenne? Kétlem, Bolti Ericson – csóválta a fejét Sven. – Ha csakugyan ennyi, legfeljebb az egyik lányod egyik fülét tarthatod meg. Egy fület, emlékbe. Mit gondolsz, Gelgill?

Különös névnek tűnt ez a Gelgill. Gyanítottam, hogy a férfi a tenger túlsó partjáról, Dyflinből vagy a távoli Frankföldről, a legjövedelmezőbb rabszolgapiacok vidékéről érkezett. Odasúgott valamit Svennek, amit nem értettem. Sven bólintott.

– Hozzátok ide a lányokat – intett az embereinek, mire Bolti megrázkódott. Kétségbeesett pillantást vetett rám, mintha azt várná, hogy állítsam meg Svent, de én nem moccantam, a két őr pedig a távolabb várakozó csapat felé indult.

Sven a várható aratásról társalgott, amíg az őrök leparancsolták a lovukról Hildet és Bolti lányait. A Bolti által felbérelt fickók semmit sem tettek, hogy ezt megakadályozzák. Bolti asszonya sikoltozni kezdett, majd fojtott zokogásban tört ki, amint a lányait és Hildet az asztal felé terelték. Sven túlzó előzékenységgel fogadta őket, azután Gelgill felállt, hogy tanulmányozza az árut. Úgy tapogatta a testüket, mintha csak lovat vásárolna. Hild megborzongott, amint lehúzta róla a ruhát, hogy kézbe fogja a mellét, pedig ő korántsem érdekelte annyira, mint a két fiatalabb lány.

– Darabonként száz shilling – jelentette ki, miután megvizsgálta őket –, de amaz – mérte végig Hildet – csak ötven. – Különös hanghordozással beszélt.

– Pedig az még szép – vélte Sven. – A másik kettő emsének is ronda.

– Ikrek – magyarázta Gelgill. – Az ikrek sok pénzt megérnek. A magas lány meg már öreg is. Tizenkilenc-húsz is meglehet.

– Az érintetlenség nagy kincs – fordult Sven Boltihoz –, nem gondolod?

Bolti egész testében remegett.

– Megadom a száz shillinget a lányaimért – sikerült kinyögnie.

– Ó, nem – csóválta a fejét Sven. – Annyit Gelgill akar. Nekem is meg kell élnem valamiből. Mindhármat megtarthatod, Bolti, ha fizetsz nekem hatszáz shillinget.

Botrányosan magas árat szabott, Bolti mégsem emiatt tiltakozott.

– Csak kettő az enyém, nagyuram – vinnyogta ehelyett. – A harmadik az övé. – Rám mutatott.

– A tiéd? – fordult hozzám Sven. – Asszonyod is van, leprás? Akkor a farkad még nem rohadt le? – Ezt mérhetetlenül mulatságosnak tartotta, és a két férfi, aki idekísérte az asszonyokat, vele nevetett. – Szóval, leprás, mennyit fizetsz az asszonyodért? – tette fel a kérdést Sven.

– Semennyit – feleltem.

Megvakarta az ülepét. Az emberei elvigyorodtak. Hozzászoktak az ellenkezéshez, és ahhoz is, hogy elfojtsák. Láthatóan élvezték, ahogyan Sven megkopasztotta az utazókat. Sven töltött magának még egy kis sört.

– Szép karpereceid vannak, leprás, és gyanítom, az a sisak se lenne sok hasznodra, ha meghalnál, úgyhogy az asszonyodért cserébe elveszem a karpereceket és a sisakot, s aztán mehetsz, amerre látsz.

Nem mozdultam, nem feleltem, csak óvatosan nekipréseltem a lábam Witnere horpaszának, és éreztem, ahogyan az állat megrázkódik. Igazi csatamén volt, alig várta, hogy szabadon eresszem, és Sven talán éppen Witnere nyugtalanságát érezte meg. Nem láthatott mást, csak baljóslatú sisakomat és annak taréját, mégis elővigyázatosabb lett. Túlságosan magas árat szabott, de most már nem engedhette le, ha meg akarta őrizni a méltóságát, tovább kellett hát játszania.

– Csak nem haraptad el a nyelved? – kérdezte gúnyosan, majd intett két emberének. – Egil! Atsur! Vegyétek el a leprás sisakját!

Sven újra biztonságban érezhette magát. Legalább egy hajóra való ember leste a parancsait, míg én egymagam voltam, és ez a tudat meggyőzte arról, hogy ártalmatlan vagyok, mielőtt még a két férfi felém indult volna. Az egyikük lándzsát hordozott, a másik lassan elővonta a kardját, ám az a penge félig sem került elő a hüvelyéből, amikor Kígyólehelet előröppent, és Witnere mozgásba lendült. Lovam alig várta már, hogy támadhasson, és olyan fügén vágtázott, mint Sleipnir, Odin híres nyolclábú lova. A jobb oldali férfit vágtam le először, aki még most is a kardját szorongatta. Kígyólehelet úgy csapott le az égből, akár Thor villáma, az éle úgy vágta át a sisakot, mintha pergamenből lett volna, és a legkisebb térdmozdulatomnak is híven engedelmeskedő Witnere már fordult is Sven felé, amikor rám rontott a lándzsás. Witnere szügyébe vagy nyakába kellett volna szúrnia a fegyverét, ám ehelyett megpróbált a bordáim közé döfni, mire Witnere jobbra kapta a fejét, és a férfi arca felé harapott jókora fogaival. A lándzsás hátrabukott, éppen hogy elkerülte a harapást, de a lábai kicsúsztak alóla, miközben én balra fordítottam Witnere-t. A jobb lábam máris kiszabadítottam a kengyelből, azután levetettem magam a nyeregből, egyenesen rá Svenre, aki az asztal miatt csak nehezen tudott felállni. Ledöntöttem a földre, kiszorítottam a szeleket a beleiből, azután megvetettem a lábam, felálltam, és máris a torkán érezhette Kígyóleheletet.