részlet

Fordította Hraskó Péter

A jegyzeteket fordította Bajtai Zoltán

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

William Lanouette with Bela Silard: Genius in the Shadows. A Biography of Leo Szilard, the Man Behind the Bomb

Skyhorse Publishing, New York, 2013

Copyright © 2013 by William Lanouette

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Hraskó Péter, 1997, 2024; Bajtai Zoltán, 2024

Minden jog fenntartva

Tartalom

Előszó

A szerző előszava

ELSŐ RÉSZ (1898–1933)

1. A család

2. A Vidor-villa lakói

3. Iskola, katonaság, szocializmus

4. Természettudós és a filozófia doktora

5. Csak barátok

6. Einstein

7. Lázas kutatás és a Bund

8. Új világ, új pálya, új félelem

9. Menedék

MÁSODIK RÉSZ 1933–1945

10. „Délibáb”

11. A láncreakciós „rögeszme”

12. Utazások Trudéval

13. Vicinálissal a bomba felé

14. „Erre egyáltalán nem gondoltam”

15. Hasadás + Fermi = Csalódás

16. Láncreakció és parancsok

17. A „fegyveres béke” víziója

18. Három kísérlet a bomba megállítására…

19. …és további kettő a hadsereg megállítására

HARMADIK RÉSZ 1946–1964

20. Az utolsó csata a tábornokkal

21. Új élet, régi probléma

22. Házasság kutyafuttában

23. Oppenheimer és Teller

24. A fegyverkezés ellenőrzése

25. Biológia

26. Győzelem a rák fölött

27. Találkozás Hruscsovval

28. Tudáspiac Washingtonban?

29. Egy elviselhetőbb világért

30. La Jolla: személyes béke

Utószó

Szilárd Leó életének kronológiája

Jegyzetek

Képek

Odahull az eszme

És a valóság

Odahull a mozgás

És a tett

Közé az Árnyék

T. S. Eliot

Az üresek

(Vas István fordítása)

Előszó

Szilárd Leó élete a huszadik század első kétharmadát fogta át, ezen belül két világháborút és az utánuk következő éveket. Tudósként a fizikától a biológiáig, az akadémiától a nagyhatalmi politikáig vezetett az életútja. A maga sajátos módján, a tudásvágytól és pragmatikus idealizmusától hajtva, egy békésebb világ megvalósításának lehetőségét kereste.

Kollégák, barátok, államfők társaságában mindig önmaga volt. Az a fajta ész és bölcsesség jutott osztályrészéül, amelyre az emberek odafigyelnek, és őszinteségéért méltányolják. Lénye azonban olyan rendkívüli hevességgel árasztotta intellektuális energiáit, hogy szándékait időnként félreértették. Szikrázó szelleme megállás nélkül működött, és azt kell mondanunk – tudva, milyen ritka esettel állunk szemben –, hogy szellemének ereje volt az, amelynek segítségével műthetetlennek nyilvánított rákbetegségéből sikerült felgyógyulnia, mert mindenáron szerette volna, hogy géniuszának erejével továbbra is segíthesse embertársait.

Szilárd Leónak ez az életrajza felfedi páratlan sokoldalúságát, bemutatja azt az embert, aki a láncreakciót képes volt megvalósítani az atomokban és az emberi elmékben egyaránt. Jóformán mindenkinek megváltozott az élete, aki közelebbi kapcsolatba került vele. Ezeken a lapokon feltárul ennek a lebilincselő személyiségnek lénye és szelleme, azé az emberé, aki életbevágóan fontos szerepet játszott az emberi történelem egy kritikus pillanatában. A könyv kárpótol azért a tényért, hogy Leó különös, titokzatos figuraként maradt meg mindazok emlékezetében, akikre hatott.

Igazi tudós-humanista volt, ugyanakkor filozófus is, a természet filozófusa, aki előidézte a történéseket. Kijelentéseiből az is világosan kiolvasható, hogy a tudomány művésze volt: „A kreatív tudósnak sok közös vonása van a művésszel és a költővel. A tudós szükséges tulajdonsága a logikus gondolkozás és az elemzőkészség, de ez messze nem elegendő a kreatív munkához. Azok a tudományos felismerések, amelyek áttöréshez vezettek, nem dedukálhatók logikusan a létező ismeretekből; a kreatív folyamat, amelyen a tudomány haladása alapul, tudat alatti szinten zajlik.”

Azt kívánta, hogy társulhasson a hozzá hasonló gondolkodásúakkal. Ez az igény táplálta ambícióját, amely közös volt bennünk, hogy egy tudományos intézetben gyűjtsük össze mindazokat a személyeket – természettudósokat vagy bárki mást –, akik mély elkötelezettséget éreznek az emberiség sorsa iránt. Ilyen intézet jött létre a kaliforniai La Jollában, ahol Szilárd nyugalmat talált élete utolsó napjaiban. A Salk Intézetet nem a status quo őrzői, hanem a fejlesztők számára találták ki, és Leó a legfejlettebb fejlesztők egyike volt. Azok a javaslatok, amelyeket intézeti kollégái elé terjesztett, hamar megmutatták, hogy nem tiszteli a tekintélyt. Ennek is része volt lelki rokonságunkban. Egy nap azonban megértettem, hogy ennél is több közös vonással rendelkezünk: amikor egyik korábbi elgondolásom került szóba, Leó megjegyezte, vannak olyanok, akik sohasem bocsátják meg, hogy akkor igazam volt. Azonnal felfogtam, hogy ez vele is gyakran megtörtént, és ennek köszönhetően még inkább megértettük egymást.

Nagyon kevés a Szilárdhoz hasonló ember. Életének ez a lebilincselő elbeszélése informál és inspirál, modellt állít a Szilárdhoz hasonlók elé, olyan modellt, amelyre a világnak most nagyon nagy szüksége van.

Jonas Salk

A szerző előszava

1939. augusztus másodikán Manhattanban már korán reggel forró, párás volt az idő. Szilárd Leó magyar származású amerikai fizikus azonban a megszokott öltönyében és nyakkendőjében álldogált a járda szélén, a szálloda bejáratánál. Nem ment be a közeli Columbia Egyetemre, ahol dolgozott (ha éppen erre támadt kedve), hanem arra várt, hogy barátja, Teller Ede fölvegye kocsijába. A kék Plymouth hamarosan fel is tűnt a kanyarban. Szilárd beszállt, és elindultak, hogy Harlemen keresztül, az új Triborough hídon át, a világkiállítás csillogó-villogó pavilonjai mellett elhaladva eljussanak egy kis Long Island-i nyaralóba, ahol Szilárd meg akarta látogatni egyik barátját, akit Albert Einsteinnek hívtak.

Három héten belül Szilárdnak ez már a második látogatása volt Einsteinnél. A húszas években nála tanult Berlinben, éveken keresztül dolgoztak együtt különféle találmányokon. A háztartási fridzsiderek hűtőrendszerére dolgoztak ki új megoldásokat, amelyeket szabadalmaztattak. Összesen nyolc közös szabadalmat nyújtottak be. Szilárd több mint egy évvel korábban települt át Angliából Amerikába, azóta alig találkoztak. Amikor a negyvenegy éves Szilárd először látogatta meg Einsteint a nyaralóban, megdöbbentő újdonsággal lepte meg hatvanesztendős mentorát: a nukleáris „láncreakció” gondolatával, amelyre 1933-ban, még Londonban jött rá, de csak 1939 tavaszán és nyarán vizsgálta meg kísérletileg urán felhasználásával a Columbia Egyetemen. „Erre egyáltalán nem gondoltam” – ezekkel a szavakkal reagált a világhírű fizikus az újdonságra, pedig bizonyára sokat töprengett azon, hogyan lehetne híres, 1905-ben felfedezett E = mc2 képlete alapján az atomok tömegét hasznos energiává átalakítani. Szilárd felismert egy konkrét mechanizmust és egy konkrét kémiai elemet, amely ezt valószínűleg lehetővé teszi, és ezzel új, ijesztő realitással ruházta fel a nevezetes formulát.

Az első látogatás alkalmával abban állapodtak meg, hogy figyelmeztetik a belga királyi családot – Einstein közeli barátságban volt velük, és „királyoknak” hívta őket –, hogy a náci Németország szeretné megkaparintani azt az uránt, amelyet a világ legnagyobb uránlelőhelyein, Belga Kongó uránbányáiban hoznak felszínre. A két látogatás között azonban Szilárd arra az elhatározásra jutott, hogy az USA vezetőit is figyelmeztetni kellene a német törekvésekre. Barátai összeismertették egy Wall Street-i bankárral, Alexander Sachsszal, aki állítása szerint bejáratos volt a Fehér Házba. Ezért kereste föl Szilárd ezen a tikkasztó augusztusi délelőttön Einsteint másodízben is a fehérre mázolt weekendházban, a Peconic-öböl partján, ahol a professzor nyaralt. Einstein ócska házi köntösében, papucsban, és Szilárd – kivételesen – felgyűrt ingujjban, nyakkendő nélkül ült az ebédlő nagy asztalánál, jeges teát szürcsöltek, és azon törték a fejüket, hogyan világosítsák fel az amerikai elnököt egy olyan újdonságról, amely örökre megváltoztathatja a világot.

Mint Szilárd később elmondta, fogalmuk sem volt róla, maximálisan hány szóból állhat egy olyan levél, amelyet egy elnök még hajlandó elolvasni. Délután Einstein németül lediktált egy rövid vázlatot. Megállapodtak benne, hogy ennek alapján Szilárd megírja a Franklin Rooseveltnek szánt levél rövid és hosszú változatát.

„E. Fermi és Szilárd L. bizonyos új munkái alapján… – ezekkel a szavakkal kezdődik a híres levél – arra a következtetésre jutottam, hogy az uránium elem a legközelebbi jövőben új, fontos energiaforrássá válhat.” Ezután elmagyarázta, hogyan bizonyította be nemrég Enrico Fermi és Szilárd azt, hogy a nukleáris láncreakció valószínűleg lehetséges. „Az új jelenség bombák gyártását is lehetővé teszi, és elképzelhető – noha sokkal kevésbé bizonyos –, hogy rendkívüli hatóerejű új típusú bombákat lehet ezen a módon létrehozni. Ha egyetlen ilyen bomba, amelyet hajó szállít, egy kikötőben felrobban, megsemmisítheti az egész kikötőt a környező terület bizonyos részével együtt.”

Einstein levelének lett az eredménye a szövetségi kormány szupertitkos Manhattan terve. Ennek keretében történt az atomreaktorok és az atombombák tervezése és létrehozása. Abban az időben, amikor ez a levél született, Einstein és Fermi a fizika elismert Nobel-díjasai voltak, „Szilárd L.”-t azonban szinte senki sem ismerte a fizikusok egy bizonyos szűk körén kívül. Történelmi szerepe mindmáig nem kellőképpen ismert, pedig a nemzedékhez tartozó tudósok közül ő tette a legtöbbet annak érdekében, hogy előbb próbálja megakadályozni az atombomba létrejöttét, majd segítsen annak megépítésében, végül pedig abban, hogy ellenőrzés alatt tartsák ezt a fegyvert.

Szilárd mindenki másnál tökéletesebben személyesíti meg a nukleáris korszakot és sorsszerű következményeit. A brit kormánnyal katonai titoknak nyilváníttatta 1934-es láncreakciós szabadalmát, és ezzel sikerült megakadályoznia, hogy nukleáris fegyverkezési verseny alakuljon ki Hitlerrel. 1935-től kezdve azzal a követelésével dühítette fel a Németországon kívül dolgozó tudósokat (Fermit is beleértve), hogy magfizikai kutatási eredményeiket ne hozzák nyilvánosságra.

Az urán „hasadását” kísérletileg német tudósok fedezték fel 1938-ban. Ettől a pillanattól kezdve Szilárd minden igyekezete arra irányult, nehogy alulmaradjanak a Németországgal folytatott fegyverkezési versenyben, amelytől korábban annyira félt. Ezt a célt szolgálta Einstein levele, kapcsolata Fermivel és saját nyughatatlan képzelete: ezért akarta mindenáron megelőzni Hitlert az atombomba létrehozásában. 1940 elején, amikor a szövetségi kormány érdeklődése lanyhulni kezdett az atomkutatás iránt, egy második levelet is fogalmazott Einstein nevében Roosevelthez, és Fermivel együtt megtervezte a világ első atomreaktorát. (Az „E. Fermi és tsai” tulajdonú amerikai szabadalmat 1955-ben hozták nyilvánosságra.)

1945 tavaszán a nácizmus fölött aratott győzelem az atombombáért a német tudósokkal folytatott verseny végét is jelentette. Ezután Szilárd erőfeszítései arra irányultak, hogy megakadályozza egy másik fegyverkezési verseny megindulását – ezúttal Oroszországgal. Einstein nevében megfogalmazott egy harmadik levelet is Roosevelthez, amelyet azonban nem sikerült eljuttatni hozzá a halála előtt. Az őt követő Truman elnöksége idején Szilárd két újabb akciót kezdeményezett: az atomtudósok sikertelen petícióját az elnökhöz, amelyben ellenezték az atombomba japán városok elleni bevetését, és a sikeres lobbizást a kongresszusban, amelynek nyomán az atomenergia háború utáni ellenőrzését elvették a hadseregtől, és egy polgári testület hatáskörébe utalták.

Korunkban Szilárd számos olyan kísérletét hagyták feledésbe merülni, amelyek az atom békés felhasználására irányultak. Néhány héttel azután, hogy 1942 decemberében a Chicagói Egyetem fallabdapályáján működni kezdett az első Fermi–Szilárd-tervezésű reaktor, Szilárd – aki akkor a Manhattan terv „Metallurgiai laboratórium” fedőnevű intézményének tudományos főmunkatársa volt – kigondolt egy újabb reaktortípust, amelyet „tenyésztőreaktornak” keresztelt el. Ez a különös berendezés több üzemanyagot termelt, mint amennyit működése során felhasznált. A háború alatt a tenyésztőreaktorokban a bombák számára termelték a plutóniumot; békeidőben az elektromos energia termelése mellett újabb atomerőművek fűtőanyagát lehetett velük előállítani. Az első ipari tenyésztőreaktort azonban, amelyet 1960-ban helyeztek üzembe Detroit mellett, Fermiről nevezték el.

Teller 1939-ben Szilárd sofőrje volt, később pedig Szilárd washingtoni megbízottjaként kísérte figyelemmel a szövetségi döntéseket, miután Roosevelt – Einstein levele nyomán – kezdeményezte az atomprogram beindítását. Teller Szilárddal együtt vett részt a kormány Uránbizottságában, és a Manhattan terv keretében folyó kutatásokban, de 1945-től, a Németország fölött aratott győzelem után, eltérő nézeteket vallottak a fegyverkezés ellenőrzéséről. A későbbi évek során élesen szembekerültek egymással a nukleáris politika kérdéseiben, noha magánéletükben megmaradtak barátnak.

A háború végétől egészen 1964-ben bekövetkezett haláláig Szilárd fáradhatatlanul küzdött annak a bombának a megfékezéséért, amelynek létrehozásában részt vett. Olyan publikációk, intézmények létrejöttében segédkezett – gyakran maga kezdeményezte őket –, amelyek mindmáig befolyásolják a tudományt és a politikát. Ezek egyike a Bulletin of the Atomic Scientists nevű, havonta megjelenő folyóirat. Első számát még a Metallurgiai Laboratóriumban adták ki 1945-ben. Egy másik Szilárd-kezdeményezés az Elviselhetőbb Világ Tanácsa, az első olyan politikai akcióbizottság, amely a fegyverkezés ellenőrzéséért küzd. 1962-ben alapította Szilárd Washingtonban. A tanács ma egy egész hálózat munkáját vezeti és koordinálja. A hálózathoz tartozó csoportok a demilitarizáció és a béke érdekében dolgoznak. Minden választási évben több mint egymillió dollárt költenek kongresszusi jelöltek támogatására.

Szilárd személyes jellegű, alaposan átgondolt, néha elkeseredett erőfeszítései rendszerint a színfalak mögött zajlottak. 1947-ben, az akkor már amerikai állampolgár Szilárdot az igazságügy-minisztérium hivatalnokai börtönnel fenyegették, amiért levelet írt Sztálinnak. A levélben azt javasolta, hogy az USA és a Szovjetunió vezetői szerepeljenek rendszeresen a másik ország rádióadásaiban. A javaslatot végül 1988-ban váltotta valóra Reagan elnök és Gorbacsov. Gyorsabb eredménnyel járt Szilárd magánbeszélgetése Hruscsovval 1960-ban. Ezen megszerezte a szovjet miniszterelnök személyes hozzájárulását a Kreml és a Fehér Ház közötti „forródrót”-hoz, amely három évvel később lépett működésbe.

Barátai jól emlékeznek Szilárd csípős, pajkos humorára, a szeme csillogására, amikor egy-egy fontoskodó személyiséget a helyére tett, és arra a könnyed találékonyságára a tudomány és a politika terén, amely nemritkán a gyakorlatban is hasznosítható eredményeket produkált. Mosolyogva emlékeznek az 1961-ben, A delfinek hangja szatíragyűjteményben megjelent „Nagy Központi Pályaudvar” című elbeszélés szellemesen kétértelmű magyarázataira vagy arra a javaslatára, hogy a Nemzeti Tudományos Alap a másodosztályú tudósokat azért fizesse, hogy ne kutassanak, és ne publikáljanak. François Jacob mikrobiológus szerint Szilárd „intellektuális poszméhként porozta be” az eszméket és intézményeket konvencióktól mentes gondolkodásával. Jacob és francia kollégái Szilárd egy ötlete alapján kapták meg a Nobel-díjat. Szilárd másik elgondolása – a természettudományt és a társadalomtudományokat egyesítő kutatóintézet terve – a Salk Biológiai Intézetben vált valóra a kaliforniai La Jollában, ahol Szilárd életének utolsó napjait töltötte. Különböző okok miatt azonban, amelyekben Szilárd független személyisége is közrejátszik, élettörténetét mindeddig nem lehetett elmondani.

Már gyermekkorában fontosnak tartotta, hogy „különbözzön” másoktól, függetlenedjen a közfelfogástól és a konvencióktól. Később ez a függetlenség okozta, hogy a hivatalos történetírás nem figyelt föl Szilárd szerepére a Manhattan tervben. Politikai nézeteltérésekbe keveredett a projekt keményfejű igazgatójával, Leslie Groves tábornokkal, és utána Szilárd hosszú évekre elfeledett figurává vált. A fizikai kutatásairól és politikai tevékenységéről szóló dokumentumok évtizedekig katonai titkot képeztek. Halála után személyes iratait és leveleit özvegye elzárta a lehetséges életrajzírók elől, noha tudományos és szakmai írásainak gyűjteményét közreadta.

1983-ban, két évvel Gertrud (Trudé) Weiss Szilárd halála után kezdtem foglalkozni Szilárd életrajzával, amikor Egon Weiss hozzáférhetővé tette testvérének, Szilárd özvegyének hagyatékát. Az iratok egyáltalán nem voltak rendszerezve. Szilárd csaknem egész életét szállodákban töltötte, dossziéit úgy helyezte biztonságba, hogy utazótáskákba rakta őket, és a világ különböző pontjain ismerősök és rokonok gondjára bízta. Szilárd írásait egészen az utóbbi időkig annak a csomagnak a színe alapján osztályozták, amelyben megtalálták, és a papírok tárgykörök szerinti rendezése csak a könyv lezárása után fejeződött be. Szerencsére 1987-ben Egon Weiss megtalálta Szilárd több mint 350, Trudéhoz írt levelét, és ezeket a leveleket e kötet számára lefordították.

Az özvegy a történészeknek és az íróknak elfelejtette megemlíteni, hogy él még Szilárd életének egy fontos szemtanúja: Szilárd Béla, Leó öccse. Szerencsére nem sokkal azután, hogy az életrajzon dolgozni kezdtem, találkoztam Bélával. A találkozót Béla John nevű fia hozta létre, aki Washingtonban ügyvéd. Szilárd Leó részletes életrajzát nem lehetett volna megírni, ha nem építhettem volna be a kötetbe Szilárd Béla írásait, memoárjait, családi emlékeit.

„Szilárd Leó rendkívül bonyolult személyiség volt – mondja Hans Bethe, Szilárd Nobel-díjas barátja és fizikus kollégája. – A legintelligensebb emberek közé tartozott, akikkel valaha találkoztam. Gyorsan és mélyen gondolkozott, képes volt olyan következtetésekre jutni, amelyeket legtöbbünk csak többórás vita után kezdett felismerni. Ez volt az ereje és egyben gyengesége is. Mindig előbbre tartott, mint a többiek. Gondolatait gyakran fejezte ki paradoxonokban, és ezeket a paradoxonokat nem mindig értették meg.”

Szilárd nyíltsága és fölényessége egyaránt hozzájárult ahhoz, hogy könnyű célpontja legyen a szövetségi ügynököknek, akik éveken keresztül követték árnyékként minden eredmény nélkül. (Szilárd FBI-dossziéi elkeserítő és ugyanakkor nevetséges olvasmányok.) Szilárd azzal ingerelte fel Manhattan tervbeli főnökeit, hogy bírált és figyelmen kívül hagyott néhány titkosságra vonatkozó rendszabályt, a háború után pedig a kongresszusi bizottságoknak és a sajtónak elpanaszolta, hogy a hadsereg a tudósok „szeparálásával” több mint egy évvel késleltette az első atombomba létrejöttét. A második világháború után azt az álláspontot képviselte, hogy az Egyesült Államoknak meg kell osztania az atomtitkot Oroszországgal annak érdekében, hogy nemzetközi ellenőrzésre vonatkozó egyezményeket lehessen kötni. A hidegháború korában ez aligha volt népszerű gondolat. Előre megmondta, mennyi időre van szüksége Oroszországnak ahhoz, hogy az atomfegyverek terén utolérje az Egyesült Államokat. Kíméletlenül gúnyolta az egyetemeken dúló antikommunista paranoiát, és Trumanon kezdve minden amerikai elnököt nyíltan bírált, amiért hozzájárultak a nukleáris fegyverkezési verseny eszkalációjához.

Napjainkban, jóval több mint fél évszázaddal Szilárd és Einstein találkozása után, amely elindította Amerikát a nukleáris korszak felé, és több mint harminc évvel Szilárd halála után az utódok Szilárd számos elgondolását és célkitűzését magukévá tették. Ez történt az amerikai–szovjet feszültség mérséklését célzó erőfeszítéseivel, és azzal a meggyőződésével, hogy a béke érdekében az atomtechnológiai tudást meg kell osztani egymással. A negyvenes és az ötvenes években Szilárd újszerű módszereket dolgozott ki a fegyverkezéscsökkentési egyezmények betartásának ellenőrzésére, közöttük az egyetlen ponton történő megfigyelések különféle fajtáit, amelyeket csak 1988-ban kezdtek alkalmazni. Már a Hirosimát és Nagaszakit követő hetekben próbálgatni kezdte az „állampolgár-diplomácia” módszereit, és így ennek a technikának, amely ma lelkes támogatásban részesül, egyik úttörője. Mindennek ellenére, Szilárd Leó halála után is éppolyan megfoghatatlan maradt, mint életében volt. Lényegében elfeledett ember, porosodó zseni annak a világnak egyik homályos szögletében, amelyet részben maga teremtett.

William Lanouette

ELSŐ RÉSZ
(1898–1933)

Első fejezet

A család

1910 egy esős reggelén Szilárd Leó sétálni indult öccsével, Bélával. Pulóvere V alakú kivágásába akasztva himbálózott az esernyője, szabadon hagyva a kezét, hogy a kis Béla belekapaszkodhasson. A tervezett kirándulásra Leó barna kalapot tett a fejére, amely sima karimájával, lapos tetejével kifejezetten felnőttes volt, valahogy mégis illett a tizenkét éves gyerekhez. Budapest tizenévesei általában szövetsapkát hordtak, Bélán is ez volt, mélyen a szemébe húzva, védekezésül a szél ellen. Leó azonban nem mutatott hajlandóságot arra, hogy ilyen közönséges holmit tegyen a fejére; meg volt róla győződve, hogy a fejfedője divatos, mégis egyéni. A merész viselet ellenére Leó előrelátóan óvatos volt: erre utalt az esernyő.

Ez volt az első eset, hogy a két fiú egyedül, szülői és nevelőnői felügyelet nélkül mehetett ki az utcára, és Leónak határozott terve volt erre az alkalomra. A stukkóval és fával díszített, szecessziós stílusban épült villa kovácsoltvas kapuján kilépve a gyerekek jobbra fordultak. Útjuk a Fasoron keresztül vitt, ezen a vadgesztenyesorokkal öt széles sávra tagolt tágas sétányon, amely Budapest kávéházakkal teli üzleti negyedét kötötte össze a Városligettel. Az öt sáv közül a középsőn közlekedtek az autók, a teherszállító járművek és a lovas konflisok. Két árnyas sáv volt a gyalogosoké, az út széleit pedig az apró villamos sínpárja foglalta el. (Budapesten ebben az időben a járművek az út bal oldalán pöfögtek vagy csilingeltek. A jobb oldali közlekedést csak 1941-ben vezették be a németek kívánságára.)1

A Fasor a terézvárosi villanegyed közepén haladt keresztül. Elszegényedett magyar arisztokraták és gazdag zsidó kereskedők gyeppel körülvett elegáns, kastélyszerű úriházai sorakoztak itt. A ligetbe érve a gyerekek a gondozott virágágyások között kanyargó számtalan sétaút egyikén haladtak tovább. Elhaladtak egy tóparti vendéglő mellett. A tó vizében egy régi erdélyi stílusban épült kastély tornyai tükröződtek. A kastély azonban egyáltalán nem volt régi, 1896-ban, a millenniumi ünnepségekre építették. A Szépművészeti Múzeum oldalában egy felüljárón keresztezték a város új földalattiját, amely az első volt Európában, és itt, a végállomás közelében, már a felszínen haladt, majd egy csónakázótó szélén, az elegáns Gundel éttermet elhagyva, megérkeztek úti céljukhoz, az állatkerthez.

A törökös stílusú kapubejárat mellett – amelynek íve négy, fejmagasságban álló elefánton nyugodott, és kuporgó medvék gyűrűjét tartotta – Leó megváltotta a belépőjegyet. A kapun belül aztán futásnak eredtek, egyenesen egy minarethez hasonló kőépület irányába, amely az elefántoknak és a vízilovaknak adott otthont. Néhány elefánt a szabad ég alatt a kifutón tartózkodott. Széles árok választotta el őket a látogatóktól, azon keresztül nyújtogatták ormányukat dióért. A többiektől elkülönülve ingatta ormányát a legnagyobb és legöregebb elefánt, „akit” Leó különösen tisztelt a bölcsességéért és játékosságáért. Miatta jöttek ki az állatkertbe.

A két gyerek igyekezett minél közelebb férkőzni az állatokhoz. Már közvetlenül az árok szélénél álltak, amikor megeredt az eső. Miközben Leó az esernyővel bajlódott, egy váratlan szélfuvallat lesodorta fejéről a csodálatos kalapot, amely a korlát fölött átesve az árok közepébe pottyant. Leó megragadta az ernyő alsó végét, és a korláton áthajolva sikerült a fogóját beleakasztania a kalapba, de az öreg elefánt is azonnal reagált, és nyújtotta az ormányát a kalapért. A kisgyerek és a behemót állat huzakodni kezdett. Az egyenlőtlen küzdelemben Leó kitartott, lihegése összekeveredett az elefánt horkantásaival. Néhány másodperc múlva az elefánt egy lépést tett hátra, és kis híján belerántotta Leót a gödörbe. Leó megrémült, hogy az esernyőjén kívül még a karját is elveszítheti, a korlát is fájdalmasan megnyomta a mellét, ezért engedett. Tágra nyílt szemmel figyelte, amint az elefánt, látható elégedettséggel meglengette zsákmányát, aztán a szájába gyömöszölte és rágni kezdte.

Leó barna szeme szinte villámlott, amikor Béla kuncogásától kísérve próbálta összeszedni magát. A nevetésre nem is hederítve megfeszítetten töprengett, miközben az esőcseppek végigcsurogtak a kezén és az arcán. Hirtelen Bélához fordult és kijelentette: ‒ Átgondoltam a dolgot. A kalap semmiképpen sem jöhet ki az elefánt hátsó végén hamarabb, mint holnap. Ezért hát jobb, ha most távozunk. ‒ Azzal kinyitotta az ernyőjét, és magában morfondírozva baktatni kezdett a parkon keresztül hazafelé.2

Szilárd Béla azért szereti ezt a történetet, mert a bátyjának szinte minden lényeges tulajdonságára rávilágít: a függetlenségére és különcségére, a kudarccal is számoló célratörésére, arra a törekvésére, hogy a konfliktusokat racionálisan oldja meg, az indulatainak háttérbe szorításával. Persze Leó változott az évek során, gondolataival és cselekedeteivel a világot is hozzásegítette a változáshoz – veszélyesebbé, de végeredményben talán békésebbé tette. A lényeget illetően azonban egész életében az maradt, aminek azon az esős délelőttön az állatkertben mutatkozott: indulatosnak, határozottnak, okosnak, racionálisnak és önállónak. Szilárd ezeknek a sok tekintetben ellentmondó tulajdonságainak köszönhetően volt képes rákényszeríteni elgondolásait századunk tudományos és a politikai intézményeire – olyan ellenfelekkel szemben, akik sokkal veszélyesebbek voltak, mint egy éhes elefánt.

Szilárd egész életében arra törekedett, hogy minél kevesebbet törődjön azzal, ami elmúlt, és teljes figyelmével a jövő felé forduljon. Gyerekkorában állandóan új játékokat eszelt ki, vagy új szabályokat a régi játékokban. Tizenévesen szeretett bele a fizikába, korának új tudományába. Tudósként újszerű elméleti lehetőségekre mutatott rá a termodinamikában és a matematikában, és szeretett olyan közgazdasági és politikai elgondolásokat felvetni, amelyek a szakértők szerint megvalósíthatatlanok voltak – ám néha mégis beváltak. Örömét lelte a találmányokban: volt közöttük jelentős is és olyan is, ami nem jó semmire. Egész életében elutasította, hogy önéletrajzot írjon, mondván, hogy a múlt semmi, a jövő minden.

Ennek ellenére Szilárd Leó személyes múltja nagymértékben meghatározta invenciókban és kudarcokban egyaránt gazdag életútját, még akkor is, ha ez a hatás rejtve maradt előtte, vagy ha sejtette is, nem foglalkozott vele. A villanegyedben eltöltött, élményekben gazdag gyermekkora hozzájuttatta mindazokhoz az eszközökhöz, amelyekre a tudomány és a politika úttörő egyéniségének szüksége lehet. Az elődöktől örökbe kapott modora egyszerre volt elragadó és zavarba ejtő, csípős megjegyzései néha segítségére voltak céljai elérésében, máskor ellenállást váltott ki velük új gondolataival szemben. Amikor az elefánttal küzdött, már kialakult benne az a tulajdonsága, ami egyszerre volt korlátja és motorja: szenvedélyes ragaszkodása a becsületességhez és az őszinteséghez.

Idősebb korában Szilárd a költséges erényeket édesanyja és anyai nagyapja hatásának tulajdonította:

Gyakran nehéz megállapítani értékítéleteink eredetét, de számomra egészen nyilvánvaló, hogy forrásai azok a mesék voltak, amelyeket anyámtól hallottam. Ragaszkodásom az igazsághoz ugyanide vezethető vissza… Anyám szeretett mesélni a gyerekeinek, többnyire valamilyen tanulság kedvéért. Hogy miért akarta belénk sulykolni az igazságszeretetet, azt nem tudhatom.

Emlékszem egy történetre a nagyapámról, ami nagyon mélyen érintett. Nagyapám az 1848-as forradalom idején középiskolás volt. A magyarországi iskolákban az volt a szokás, hogy amíg az osztály a tanárra várt, valamelyik gyerek „felvigyázott”. A vigyázónak az volt a feladata, hogy felírja és jelentse a rendbontókat a tanárnak, aki kiszabta a megfelelő büntetést. Anyám története a forradalommal volt kapcsolatos. Katonák masíroztak el az iskola előtt (a dolog Debrecenben történt) és néhány gyerek, a szabályokat súlyosan megsértve, kiszaladt az utcára a katonák üdvözlésére. A nagyapám, aki történetesen éppen felvigyázó volt, csatlakozott hozzájuk. Amikor a tanár megérkezett, a gyerekek már újra a helyükön voltak, és nagyapámnak jelentenie kellett. Átadta azoknak a névsorát, akik az osztályt elhagyták, és a listán az ő saját neve is szerepelt. Ekkora őszinteség teljesen levette a tanárt a lábáról, és senkit sem büntetett meg.3

Sigmund Vidor tisztessége örök példakép maradt lánya, Tekla számára és életre szóló kötelék Tekla és fia, Leó között. A becsületesség tisztelete tette lehetővé, hogy a kapcsolatuk szoros maradjon anélkül, hogy szentimentálissá vagy patetikussá vált volna. Sigmund Vidor cselekedete több volt mint példa: mértékül szolgált, amit meg kellett haladni. Szilárd szeretettel emlékezett vissza a nagyapjára: tizenkét éves koráig egy fedél alatt lakott vele a tágas fasori villában.

Apai nagyapját, Sámuel Spitzt Leó nem ismerhette – tizenkét évvel a születése előtt halt meg. Valószínűleg tőle örökölte makacs önbizalmát, ami tartást adott neki, egyebek között az anyai nagyapától tanult becsületességben és az elefántos kalandban. Az anyai nagyapát szelídségéért, műveltségéért mindenki tisztelte, ezt Leó is tudta személyes tapasztalata alapján. Abból a kevésből, amit apai nagyapjáról hallott, vakmerő, veszekedős csavargónak képzelte, aki büszkélkedik a kalandjaival. A nagyapától, akit ismert, kötelességtudatot és a társadalom iránti felelősség szükségességét kapta örökül, a másiktól, akit sohase látott, az elszánt akaratot. Az erős akarattal párosult szigorú becsületesség hozta Szilárd nyugtalan zsenijét olyan helyzetbe, amelyből nem volt más kiút, mint a világ megváltoztatása.

Az apai elődök a tizennyolcadik század közepén telepedtek le a mai Szlovákia hegyekkel borított vidékén. „Keletről jöttek”, jegyzi meg lakonikusan Szilárd apja, Louis, máskülönben elég részletes memoárjában. Pontosabb adat nem állt a rendelkezésére.4 Valószínűleg Galíciából érkeztek, Lengyelország ausztriai tartományából, amely ma Ukrajnához tartozik. Korábban, a legtöbb keleti zsidóhoz hasonlóan, nem volt vezetéknevük. A Spitz nevet alighanem csak Szlovákiába érkezésük után vették fel.

A dédnagyapa még valamikor 1800 előtt született. Az Árva környéki Nagyfaluban (ma Vel’ká Ves) volt pásztor. Azt mesélték róla, hogy több mint nyolcvan esztendeig élt, és még élete utolsó nyarán is fölterelte a nyáját a magas hegyekbe legelni. A nyugtalan, nomád természetéről szóló legendák sokáig keringtek a családban, mintha az öreg pásztor szívóssága maga tartotta volna életben őket.

Egyetlen fia, Sámuel Spitz, Szilárd Leó apai nagyapja 1810-ben született Nagyfaluban. Ott is nőtt fel és nősült meg. Egy apró falucskából, Matinából származó zsidó lányt vett feleségül, Leontine Klopstockot. A fiatal pár Nyugat-Szlovákiában, a Vág-völgyi Turdossinban telepedett le. A család gyorsan nagyra nőtt, megtöltötték a tanyasi házat, és még a fejőstehenek számára épített istállóból is le kellett választani egy részt a család számára.

Sámuel azzal próbált anyagi helyzetén javítani, hogy egy magyar földbirtokostól a hozzá tartozó földdel együtt haszonbérbe vette Véglest (Vígl’aš), egy düledező középkori kastélyt, a szlovákiai Gyetva közelében. A hegyoldalon épült Végles még felvonóhíddal is büszkélkedhetett, és két udvarházában kényelmesen elfért a Spitz család. A föld azonban nem volt jó minőségű, haszonnövényként csak zab, rozs, lóhere és kender termesztésére volt alkalmas. Sámuel nagy területen ültetett burgonyát, amiből szeszt főzött. A kastélyban tíz lányt és négy fiút nevelt fel. Hét év után azonban elpártolt tőle a szerencse: egy robbanás a földdel tette egyenlővé szeszfőzdéjét, jószága istállótűz martalékává vált, nyája a szárazságtól pusztult el. A tönk szélére kerülve először Gyetvára, majd onnan Körmöcbányára költözött családjával.

Ez a nyugtalan, elszánt ember, ha kicsiben is, de igazi vállalkozó volt. Elkerülte a szerencse, többet bukott, mint nem, egyre nagyobb adósságokba verte magát, és kétségbeesésében újabb és újabb vállalkozásokban keresett kiutat. Szerződést kötött egész erdőrészek fásítására. Falusi kocsmát működtetett, amelyben a Véglesen főzött szeszt értékesítette. És amikor kereslet volt rá, rönkfával üzletelt, gyakran elég ügyetlenül. Szeszes ital forgalmazásával és szénbehozatallal is próbálkozott. A csapások súlya alatt megkérgesedett, hatalmaskodó, a veszteségein kesergő köszvényes öregember lett belőle. Néha olyan ingerlékeny volt, hogy felesége és gyerekei jobbnak látták félreállni az útjából. Amikor az elkeseredett ember 1890 körül Körmöcbányán jobblétre szenderült, özvegye Budapestre költözött legidősebb lányához.

Sámuel nagyapa rabiátus természetét és robusztus életerejét örökölte a fia, Louis és annak gyermekei, Leó és Béla. A budapesti rokonok „a Szilárdak szívósságát” emlegették, és szembeállították a maguk városiasabb, finomabb természetével.

Leó apja, Spitz Louis 1860. december 23-án született a szlovákiai Turdossinban. A családban Louisnak hívták, de üzleti ügyeiben a Lajos nevet használta. Szülei harmadik fia volt, az anya kedvence. A Spitz család tagjai, a legtöbb szlovákiai zsidó családhoz hasonlóan, otthon németül beszéltek egymással, és kulturálisan inkább kötődtek Bécshez, mint Budapesthez vagy Prágához. Német klasszikusokat olvastak, és a gyerekek csak annyira tanultak meg szlovákul, amennyi a béreseiktől rájuk ragadt. A négy fiú zsidó elemibe járt, ahol a tanítási nyelv a német volt. A lányokat nem küldték iskolába, de amikor a családnak jobban ment, német nyelvű házitanító járt hozzájuk. Arnold és Max, a két idősebb fiú, később kereskedelmit végzett, az egyik Ausztriában, a másik Németországban. A két kisebbet, Louist és Adolfot, tízéves korukban beíratták a körmöcbányai gimnáziumba, ott találkoztak először a magyar nyelvvel.

Sokkal kevesebb emlék maradt fenn Leó apai nagyanyjának a családjáról. Nagyanyja, Leontine Klopstock Spitz, Joseph Klopstock első házasságából származó hat lány legidősebbike volt. Az édeshúgain kívül volt még négy féltestvére, három lány és egy fiú.5

1880-ban, húszéves korában Louis Spitz sikeres érettségit tett a körmöcbányai gimnáziumban, és Pestre utazott, hogy beiratkozzon a Királyi József Műegyetemre (a jelenlegi Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetemre). Annak ellenére, hogy nem tudott és nem is tanult meg soha jól magyarul, szorgalma, céltudatossága és kitartása hamarosan évfolyama egyik legelső diákjává tette.

Apja nem volt abban a helyzetben, hogy anyagi gondoktól mentes tanulást biztosíthasson a számára, ezért Louisnak pénzkereséssel is kellett foglalkoznia. Tanítványokat vállalt Budapest középosztálybeli családjainál, akiket németre és klasszikus irodalomra oktatott. Erőfeszítései és a mérnöki diploma érdekében vállalt áldozata meghozta gyümölcsét: diplomája kézhezvétele után az ország legjobb építési vállalkozói között válogathatott. De a nagy tervezőirodákat nem kedvelte, saját vállalkozásra vágyott és önállósulása után gyors karriert csinált. Hidak és vasúti pályatestek tervezésére specializálódott.

Louis 1896 karácsonyán találkozott először Vidor Teklával, néhány nappal a harminchatodik születésnapja után. Tekla huszonöt éves volt. A találkozást – véletlennek álcázva – Tekla Willie nevű unokatestvére hozta létre. Tekla befelé forduló, moralizálásra hajlamos fiatal lány volt, aki sohasem gondolt arra, hogy „férjet fogjon” magának. A családnak az volt a véleménye, hogy túlságosan is komoly a korához képest. A karácsonyi ünnepek alatt többször is találkoztak, és mire Tekla rájött az unokaöcs fondorlataira, már késő volt: megbűvölte Louisban a maga erejéből feltörekvő ember eltökéltsége és színes társalgása, ami szinte mindenre kiterjedt – a személyes érzelmek kivételével.

Mint később írta, megszerette Louis „nagy barna szemét és napbarnított arcát, ami előnyösen különböztette meg őt a partikra járó és kávéházakban lebzselő fiatalemberektől…”6 „Aggasztani kezdett, hogy vajon jön-e kérőként, és mi lesz, ha végül nekem kell elhatározásra jutnom… Kétségek között hányódtam, nyugtalan voltam és izgatott.”

Egy napon Tekla apja meghívta Louist, látogassa meg őket, és ettől kezdve Louis a délutánokat többnyire a Vidor-villában töltötte. Gyakran vacsorára is ott maradt. Amikor Louis egyszer azt a megjegyzést tette, hogy az igazi házassághoz a gyerekek is hozzá tartoznak, Tekla úgy érezte, hogy „ez volt az első fénysugár, ami áttörte ennek a befelé forduló embernek a zárkózottságát”.7 Néhány nappal később egy este kettesben maradtak, Tekla a lámpa fényénél kötögetett, Louis a fonalat tartotta. A férfi hirtelen felállt és beszélni kezdett. Komolyan beszélt, de zavarában küszködnie kellett a szavakkal. Tekla, hogy megkönnyítse a dolgát, letette a kötését és kezét nyújtotta neki. „Ez volt az én válaszom a kérdésre, amit ő sikertelenül próbált feltenni.” Igen, összeházasodnak. Jöttek Louistól a csokrok „és az értékes ajándékok, amikért többnyire korholást kapott köszönet helyett”. Pontosan egy hónap telt el a találkozásuk óta, amikor megtartották az eljegyzést. Fogadták a látogatókat, a családban nagy vacsorákat rendeztek a tiszteletükre, és elkezdtek lakást keresni a villanegyedben, Tekláék közelében.

Először a polgári házasságot kötötték meg a kerületi anyakönyvi hivatalban, 1897. április 25-én, vasárnap. Ez volt az első év azután, hogy kötelezővé tették a polgári házasságot és az anyakönyvvezető egyszerre négy párt adott össze. Louis emlékei szerint a ceremónia fesztelen volt és vidám, Tekla azonban a szürkésbarnára festett falakat és az anyakönyvvezető magatartását egyformán hidegnek és közömbösnek találta. Attól félt, hogy véletlenül összecserélik a papírokat és a házassági anyakönyvi kivonatban egy idegen férfit nyilvánítanak a házastársának. Délután háromkor a fiatal pár bemutatta a házasságát igazoló iratokat a közjegyzőnek, aki felolvasta előttük a két család kívánságai alapján megfogalmazott házassági szerződést. Louis most értesült csak róla, hogy a felesége „jelentős vagyonnal rendelkezik”. Az összeget Louis számláján helyezték el a Kereskedelmi Bankban, és a jegyző átnyújtotta neki az erről szóló elismervényt.8

Ezután Teklát otthon uszályos menyasszonyi ruhába öltöztették, és a család a forgalmas városon keresztül elkocsikázott a zsinagógába, ahol Spitz Louis a zsidó vallási szokások szerint is feleségül vette Vidor Teklát. A menyasszony apja, dr. Vidor Zsigmond a budapesti egyházközség tanácsának a tagja volt, a ceremónia az ő kívánságainak megfelelően folyt le. Louis családjára tekintettel az esketés német nyelven történt, Kaiserling német főrabbi közreműködésével. Az esküvő után a fiatal pár végigkocsikázott a Városligeten, részt vett a menyasszony anyja által adott estélyen. Csak éjfél körül mehettek végre haza Bajza utca 28. szám alatti lakásukba, ahol az új szakács és az új házvezetőnő fogadta őket.

Nem utaztak nászútra, mert a szokást Louis luxusnak tartotta. Tekla sem tartott rá igényt. Mint később írta, az első közös hónapjukat boldog harmóniában töltötték, „amihez valószínűleg az is hozzájárult, hogy viszonylag keveset lehettünk csak együtt, és nem volt szükség arra, hogy érzelgősködéssel töltsük ki az együttlét óráit”. Tekla a leghatározottabban „hasznossá” kívánta tenni magát, energiáit a lakásra és férjére összpontosította. Mindennap ő készítette el Louis reggelijét. Egész nap a lakásban tett-vett, varrt vagy olvasott. Amikor Louis a közelben dolgozott, ebéddel várta otthon. Esténként karonfogva sétáltak a villanegyed sétányain, és minden este meglátogatta a szüleit, akik a közelben laktak.

Mindezzel együtt nem volt neki könnyű „testileg és lelkileg ártatlan lányból” egyik napról a másikra férjes asszonnyá változnia. Taszították férjes barátnői könnyed, két- vagy inkább egyértelmű megjegyzései. Azt gondolta, hogy „nem lenne szabad viccet csinálni a legszemélyesebb és legszentebb dolgokból”.9

A házaspár első lakása egy gyeppel körülvett, neoreneszánsz stílusban épült nagy sarokházban volt. Louis ezen a tavaszon viszonylag sok időt töltött otthon, mivel irodáját a lakás egyik szobájába helyezte át. Itt együtt dolgozott vele Tekla bátyja, Vidor Emil, aki akkor kezdte építészi pályáját.

A terézvárosi villanegyedben, ahol laktak, a felső középosztály új villái a rátarti, de többnyire elszegényedett nemesség elhanyagolt palotáinak a szomszédságában épültek. Két radikálisan különböző mentalitás keveredett itt egymással: az ambiciózus és sikeres kereskedőké, közöttük sok zsidóval, akik ízig-vérig városi embereknek számítottak, valamint a birtokaik jövedelméből élő arisztokratáké, akiket a politika kötött a fővároshoz. A villanegyed sajátos szimbiózist hozott létre: a gazdag zsidó kereskedők lányai hercegi címeket viselő fiatalemberekhez mentek feleségül, nemegyszer az előkelő családnak juttatott jelentős kölcsönnel egy időben. A legsikeresebb zsidó kereskedők cserébe bárói címet és ezzel felsőházi tagságot nyertek. 1904-re a magyar termőföldek több mint egyharmada zsidó tulajdonba került.10 Az antiszemitizmus azonban csak később jelentkezik, amikor a zsidóság a kereskedelemben és a társadalmi életben is egyre jelentősebb sikereket ért el. Történetünk idején viszont az „asszimiláció” még nem ütközött nehézségekbe. Louis tagja volt egy pesti szabadkőműves-páholynak, amelyben különféle funkciókat töltött be. A házaspár ide járt kártyapartikra és táncestekre, hetenként egyszer pedig a férfiak jöttek össze külön, az asszonyok nélkül.

Budapest maga a Monarchia és a modernizálódás feszültségében élt. Buda festői magaslatai az Osztrák–Magyar Monarchia társfővárosához méltó palotáknak és citadelláknak adtak helyet. A modernitást Pest képviselte új bérházaival és párizsias körútjaival, bankjaival és európai befolyású tőzsdéjével. Földalatti villamosvasúttal akkoriban még kevés nagyváros büszkélkedhetett, a pesti volt az elsők egyike. A koncerttermeket zsúfolásig megtöltötte a közönség, és a kávéházak az irodalmi és politikai élet pezsgő centrumaivá váltak.

1897 júliusában a házaspár Alt-Ausseeba, az osztrák Alpokba utazott nyaralni. Ott derült ki, hogy Tekla várandós. Ősszel minden reggel hányinger gyötörte, és a rosszullétek miatt alig tudott enni valamit. Louis visszaemlékezése szerint azonban ezek a kellemetlenségek nem akadályozták meg, hogy a legkomolyabban készüljön első gyermeke fogadására. Horgolt, pelenkának való anyagot vásárolt, partedliket és guminadrágokat szerzett be – fáradhatatlanul tevékenykedett. A férj, amiben tudott, besegített. Szabásmintákat vágott ki a babaruhákhoz, körbefércelte a szegésre váró pelenkákat. Tekla apja szemészszakorvos volt, a városligeti Stefánia Gyermekkórház orvosigazgatója. Minden délben, útban hazafelé benézett a lányához, aki egy csésze erős húslevessel várta.11

Február elejére a hányinger abbamaradt és Tekla egyre türelmetlenebbül készült a szülésre. Később bevallotta, nem volt egészen tisztában vele, hogy mi fog történni. Anyja tanácsára a szülésben „a szépre és a jóra” próbált összpontosítani és igyekezett nem gondolni arra, ami „csúnya”. Ebbeli törekvésében bizalommal támaszkodhatott a család bábájára, aki annak idején a Vidor gyerekek világrajötténél is segédkezett. A vajúdás alatt Louis egész éjjel a szomszéd szobában virrasztott, aggodalommal és izgalommal tele. A következő napon, 1898. február 11-én, Tekla „sugárzó boldogsággal” büszkén nyújtotta felé elsőszülött fiát, Leót.12

A szülés megrázó tapasztalat lehetett Tekla számára, de a csecsemőgondozás nem jelentett különösebb újdonságot. Már korábban gyakorlatot szerzett benne, amikor fiatalabb testvéreit és Margaret nővére gyermekeit pesztrálta. Az akkori dr. Spock – egy bizonyos Kármán doktor – tanácsait követte, aki a megfelelő könyvekkel is ellátta. Első pillanattól kezdve határozott elképzelése volt arról, hogyan fogja fölnevelni a fiát. Irtózott mindenfajta túlzástól és a sok hűhótól, amivel a polgári családokban rendszerint körülveszik az elsőszülöttet. Nem volt hajlandó fehér ruhácskában, új fehér babakocsijában kiállítási tárgyként mutogatni a fiát, még a drága ajándékokkal egymást túllicitáló rokonság kedvéért sem. Hamar kiderült, hogy nevelési kérdésekben a férjével nincsenek azonos véleményen. Tekla, korábbi nevelési tapasztalatai alapján, a „nagyobb határozottság” híve volt, szemben a férje „puhaságával”, aki a legszívesebben hímestojásként bánt volna a fiával. Az asszony szerint a gyerekeket korán fegyelemre kell szoktatni és edzetté kell tenni, míg Louis inkább dédelgetni akarta volna őket. „Puritán életvitel”, szerény, egyszerű ruházat – ez a szemlélet állt szemben a bőkezűségre hajlamos, jómódú polgár életfelfogásával, aki nem vetette meg a jó ételeket, a szép holmikat és a költséges nyaralásokat.13 A városi luxusban felnevelkedett anya szakítani akart a családi tradícióval, a vidékről a fővárosba elszármazott férj ellenben gyermekében akarta kárpótolni magát mindazért, amit elmulasztott.

Ezen a nyáron Louisnak Újvidékre kellett utaznia, ahol egy új vasútvonal építésében vett részt. Kétszobás lakást bérelt és gyereklányt fogadott fel, hogy Teklát a fiával és Juli nevű húgával együtt magával vihesse Újvidékre. Lovas kocsiról is gondoskodott, hogy az vigye őket étkezni egy közeli vendéglőbe.

Az újvidéki kirándulás amilyen elegánsnak indult, olyan rövidnek bizonyult. Amikor az egyik este Juli le akart feküdni a szobájában, az ágyában találta a házigazda lányát. Az semmiképpen sem volt hajlandó átadni a helyét, és Juli a kemény díványon volt kénytelen tölteni az éjszakát. Louis teljesen kikelt magából, a házigazdát gyanúsította, hogy ő tervelte ki az egészet. Csúnyán káromkodott vele, és az panaszt tett ellene a bíróságon. Teklát az ügy annyira felizgatta, hogy másnap vonatra ült, és Leóval meg Julival visszautazott Budapestre. Louis szeptemberig maradt Újvidéken. Ez volt első sikere vállalkozóként, egyben első kudarca férjként. Az incidens után, Louis lobbanékonyságát és hajlíthatatlanságát látva Tekla kezesebbé és zárkózottabbá vált.

A házaspárnak 1900-ban volt még egy balul sikerült nyara. Tekla ismét teherben volt, ezért felköltöztek a Svábhegyre, egy kis bérelt villába a fogaskerekű felső végállomása közelében, hogy ott az asszony nyugodt körülmények között lehessen. A ház azonban sötétnek és nedvesnek bizonyult. Tekla jobb karja megduzzadt és begyulladt. Amikor magas láza is lett, Louis visszavitte pesti lakásukba és ágyba parancsolta.

A bajt még tetézte, hogy Leó, aki két és fél éves volt, szamárköhögést kapott. Vidor nagymamához vitték el kosztra-kvártélyra, az elegáns Fonciere-házba. Az orvos azt tanácsolta, hogy Leó legyen minél többet szabad levegőn, ezért az apja minden reggel érte ment és kishajóval kivitte a Margitszigetre. Louis meglepődve figyelt fel fia szokatlan „információéhségére”; a gyerek nemcsak az apját, hanem a hajó ismeretlen utasait is szüntelenül ostromolta kérdéseivel.

Louis nagyon élvezte a mindennapos sétát a fiával, de amikor haza kellett menni a nagymamához, Leó minden elképzelhető eszközt felhasznált, hogy az apjával maradhasson. A Fonciere-házban nem működött a lift, és Leó egyszerűen nem volt hajlandó saját lábán fölmenni a lépcsőn. Csak akkor hagyta abba az egész előcsarnokot betöltő visítását, amikor Juli nagynénje az ölébe vette, és fölcipelte a lakásba. A gyerek akaratossága miatt aggódó nagyszülők szerették volna rávenni Leót, hogy tanuljon meg „köszönömöt” mondani, de erre nem volt hajlandó. ‒ Méltóságomon alulinak tartottam volna – magyarázta később, és az öregek sokat veszekedtek vele emiatt.14 Leó egészen addig maradt náluk, amíg öccse 1900. szeptember 6-án meg nem született.

Nem egészen egy hónappal később, október 4-én Spitz Louis a kormány erőteljes kampányának hatása alatt Szilárdra magyarosította a nevét. Két testvére ezekben a napokban lett Salgó Arnold és Szegő András, de a negyedik testvér megmaradt Max Spitznek.15

Úgy látszik, a Szilárd család egyik nyara sem múlhatott el valamilyen „malőr” nélkül. Mint a korábbi években általában, a baj 1901-ben is a legjobb szándékokból keletkezett. A család – Louis, Tekla, a hároméves Leó és a kilenc hónapos Béla – vonattal utazott a dél-ausztriai Villach közelébe, a Wörthi-tó nyugati végén fekvő Veldenbe. Vidorék, Juli lányuk és Louis Aranka nevű unokahúga utazott velük. Louis a munkája miatt nem maradhatott a családdal egész nyárra, és mivel Tekla ismét állapotos volt, szükség volt Vidorék közeli jelenlétére. Az öregek a Grand Hotelben szálltak meg, Szilárdék pedig kis házat béreltek, amihez kert is tartozott. Leó itt nyugodtan játszhatott, a kocsiban fekvő Bélára pedig a családi dadus vigyázott – egy Zsuzsi néni nevű parasztasszony.

Egy verőfényes napon a Szilárd házaspárt csónakázni hívta bőrgyáros ismerősük felesége és két műegyetemista fia. A tó szemközti partján lévő kávéházat szándékoztak meglátogatni. Tekla szívesebben töltötte volna a napot a szüleivel, de Louisnak kedve támadt a csónakázáshoz és rábeszélte a feleségét is. A két nagyfiú evezett, az anyjuk kormányozta a csónakot. Tekla, Louis és Aranka a csónak közepén ültek. Leót az apja tartotta az ölében. Tekla sohasem tanult meg úszni, és emitt végigaggódta az utat. Megkönnyebbült sóhajjal szállt ki a szemközti parton.

Két kellemesen eltöltött óra után mentek vissza a csónakhoz. Először, nagy óvatosan, Tekla helyezkedett el az ülésen. Őt követte Louis, Leóval a karján. Aranka azonban olyan vigyázatlanul ugrott le a stégről, hogy a csónak megbillent, és Tekla átbukfencezett az oldalán, bele a mély vízbe. Louis szabad jobb kezével megragadta Tekla lószőr turnűrjét, és addig tartotta a hideg víz felszínén, amíg a rémült diákoknak sikerült kötelet szerezniük és partra húzniuk. Kölcsönkért takarókba burkolva óvatosan helyezték el újra a csónakban, és a társaság most már baj nélkül kelt át a tavon. Veldenben Szilárdék nyaralója mindössze ötvenméternyire volt a parttól, úgyhogy Tekla gyorsan ágyba került. Ruhába bugyolált forró téglákat hoztak, azokkal melengették. Reggel jókedvűen, egészségesen ébredt, és a kalandot soha többet nem említette. Leó sem, de a vízzel egész életében nem sikerült megbarátkoznia.16

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Szerkesztette Bajtai Zoltán

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 533 1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License