Tartalomjegyzék

~ I. Fejezet ~

Napjainkban

1869

Napjainkban

1869

Napjainkban

1869

Napjainkban

1869

~ II. Fejezet ~

Napjainkban

1869

Napjainkban

~ III. Fejezet ~

Napjainkban

1869

Napjainkban

1869

Napjainkban

1869

Napjainkban

~ IV. Fejezet ~

Napjainkban

1869

Napjainkban

~ V. Fejezet ~

1869

Napjainkban

1869

Napjainkban

1869

Napjainkban

1869

Napjainkban

1869

Napjainkban

1869

~ VI. Fejezet ~

Napjainkban

1869

Napjaikban

1869

~ VII. Fejezet ~

Napjainkban

1869

Napjainkban

1870

~ VIII. Fejezet ~

Napjainkban

~ IX. Fejezet ~

1870

Napjainkban

1870

Epilógus

1875

Csernovszki-Nagy Alexandra

(Gyarmaty Karolina történetei III.)

Az írisz titka

Csernovszki-Nagy Alexandra: Az írisz titka

©Csernovszki-Nagy Alexandra

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/CsNAlexandra/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN 9786156373243

mobi ISBN 9786156373250

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

~ I. Fejezet ~

Napjainkban

A lélek oly’ könnyen törik. Az enyém a szívemmel együtt darabokban hevert. Márton szavai visszhangoztak a fülemben: Nem tehetem. Olyan erős fájdalom hasított belém, melytől alig bírtam levegőt venni. A könnyek forró lávaként folytak végig az arcomon. A mennyország kapujából a mélybe zuhantam. Egy pillanat alatt.

Mimi néni mindig azt mondta, hogy soha ne szegjük meg a magunk által állított szabályokat, mert valakit biztosan megbántunk. Ha másokat nem, magunkat mindenképp. Lehet, hogy tapasztalatból beszélt… keveset mesélt nekem a régi életéről.

S mit tettem? Megszegtem a magamnak tett ígéretet, miszerint nem leszek szerelmes… s lám, mi lett belőle! Márton darabokra törte a szívemet. Valamelyikünk szívének folyton szilánkosra kell törnie? Nekünk nem lehet közös jövőnk. A kín belülről égetett, marcangolta a lelkemet, az emlékek a szemem előtt táncoltak.

Amikor hazaértem, mély levegőt vettem, megtöröltem a szemem, s már csak halkan hüppögtem.

– Asszonyom, hát mi lelte magát? Rémesen néz ki! – sietett felém Gertrúd asszony, amikor beléptem a házam ajtaján. Rémesen? Hiszen már nem potyognak a könnyeim… majd az arcomhoz érintettem az ujjamat s döbbenten vettem észre, hogy az érzelmeim alantas módon elárultak. A bőröm könnyektől volt nedves, hangom oly’ elgyötört volt, hogy még engem is meglepett:

– Miért kérdi? – Majd megköszörültem a torkom. – Azt hiszem, szükségem van egy kis egyedüllétre – tettem hozzá, de Gertrúd asszony nem tágított, csak kitárta a karját, én pedig elgyengülve omlottam az oltalmazó ölelésbe. Fogalmam sincs, meddig zokogtam a karjai között…

– Sírjon csak, drágám… jobb lesz… – simogatta a hajam, s kedvesen csitítgatott. Fájt… elképzelhetetlenül fájt Márton árulása. Ezt érezhette ő is, amikor korábban visszautasítottam a házassági ajánlatát. Hogy volt képes szóba állni velem mindazok után? Én képtelen lettem volna ily’ kedvesen bánni vele… azt éreztem, hogy gyűlölöm őt. Ha csak rágondoltam, hevesen izzott bennem a harag és a fájdalom.

Hamarost hangos, erőteljes kopogás hallatszott a bejárati ajtó felől. Ijedten kaptam fel a fejem, majd megtöröltem az arcom.

– Nem vagyok fogadóképes… – suttogtam –, küldje el, bárki is az – közöltem, majd elindultam felfelé a lépcsőn, de a hívatlan vendég meg sem várta, hogy beinvitálják, önkényes módon átlépte a házam küszöbét. Márton volt az. Hogy képzeli?!

– Lina! – kiáltott utánam, figyelmen kívül hagyva Gertrúd asszony dühös alakját. – Lina!

– Menjen innen, Márton! – közöltem erélyesen, rá sem nézve, miközben sietősen szedtem a lábamat.

– Hallgasson meg! – kiáltott utánam.

– Asszonyom azt mondta, hogy nem kíván beszélni önnel, uram – szólt hűséges házvezetőnőm erélyesen –, nem tudom, mi történt önök között, de jobb lesz, ha távozik.

– Nem – hallottam a határozott választ. Hátranéztem s láttam, ahogy kettesével szedi a lépcsőfokokat. Egyre közelebb ért.

– Remélem, nem akar utánam jönni! – mondtam ingerülten, s már a szobám előtt álltam. – Mi már mindent megbeszéltünk. Távozzék a házamból! – mondtam, miközben a kezem már az ajtókilincsen volt.

– Nem megyek el, ameddig meg nem hallgat! – közölte, mire minden erőmet összeszedve lassan felé fordultam.

– Nem? – A tekintete egy pillanatra szomorúsággal telt meg. – Mit akar tőlem? Nem gyötört már így is eleget?!

– Lina, kérem…

– Nem! – tettem csípőre a kezem. – Maga választott. Menjen, s legyen együtt azzal a nővel, akivel le kívánja élni az életét – meredtem rá dühösen –, hisz’ mind a ketten tudjuk, hogy nem én vagyok az!

– Maga olyan makacs, akár egy öszvér! Nem lehet önnel felnőtt ember módjára beszélni – sziszegte.

– Nem? – kérdeztem indulatosan, mire égnek emelte a tekintetét, s mély levegőt vett. – No, lássa, kivel van dolga – fűztem keresztbe a karomat magam előtt –, hallgatom!

– Nem vall rám ez az esztelen viselkedés… csupán szerettem volna magával pár szót váltani, de úgy elrohant, hogy esélyt sem adott rá – szólt.

– Miért? Valamit félreértettem? – hunyorítottam rá. – Viktóriát veszi el feleségül?

– Ez nem ilyen egyszerű…

– Egyszerűbb, mint hinné! Vagy azt ne mondja, hogy van még egy harmadik nő is – ráncoltam feldúltan a homlokom –, s nem tud dönteni – szóltam maliciózus[1] hanghordozással.

– Okos nő létére olykor hatalmas ostobaságokat tud összehordani! – felelte dühösen.

– Miért jött? Segítsek választani? Sorakoztassak fel érveket Csernovics kisasszony és jómagam mellett és ellen? – gúnyolódtam.

– Hagyja már abba, Lina – rázta meg kissé a vállam, de én álltam a tekintetét. Oly’ csalódottságot éreztem, hogy képtelen voltam értelmes társalgásra… ez az érzés teljesen felemésztett –, kérem…

– Viktóriát veszi feleségül? – súgtam.

– Őt kell elvennem, de nem őt akarom – felelte lehalkítva a hangját.

– Sajnálom, Márton – léptem hátrébb –, ez esetben nincs miről beszélnünk. Hiába mondana bármit is, hatalmasat csalódtam magában… s magamban is, hogy hagytam, hogy az érzelmeim felülkerekedjenek rajtam.

– Maga erős nő, Lina. Viktória… ő sokkal gyengébb lélekkel van megáldva. Értsen meg, kérem.

– Tehát ez döntött kettőnk között? – kérdeztem arrogánsan. – Hát vessem le magam a lépcsőről a maga utáni fájdalmas vágyakozásomban, s akkor majd lehet, hogy engem választ? Ez esetben nagyon nehéz helyzetbe kerülne.

– Bolondságokat beszél! – szólt a homlokát ráncolva.

– Nem – ráztam meg a fejem –, erős vagyok, igen… de egy idő után én is megrogyok a rám rótt terhek alatt. Távozzék a házamból, nem óhajtom látni többé. Vegye el Viktóriát feleségül, legyenek boldogok – sétáltam a szobám felé –, magának az én életemben már nincs hely – majd becsaptam a hátam mögött az ajtót, s zokogva az ágyra dőltem. Nekem nem jár a boldogság… talán meg sem érdemlem. Átkoztam magam azért, amiért egy pillanatig is el mertem hinni, hogy én, Gyarmaty Karolina, a szerelmem oldalán boldog lehetek. Jobb nekem egyedül.

Mélyet sóhajtottam, s mikor már elapadtak a könnyeim, Faddi Eugénia naplójára néztem, mely az ágyam melletti szekrénykén hevert. Még ahhoz sem volt erőm, hogy kinyissam azt a könyvet, melyben talán meglelhetem a választ arra, hogy Gyula jelleme miért torzult el ennyire. Nem akartam férfiakkal foglalkozni… nekem mind csak bánatot okozott.

Elaludtam. Halk kopogás ébresztett fel a szendergésből. A fejem azonnal sajogni kezdett. A szemem lüktetett, alig bírtam kinyitni. Nagy nehezen feltápászkodtam, majd cérnavékony hangon megszólaltam:

– Igen? – kérdeztem, majd megtöröltem a szemem. Gertrúd asszony belépett az ajtón, szomorúan végigmért, majd megszólalt:

– Drága asszonyom… nem akartam megzavarni önt, de vendégei érkeztek.

– Vendégeim? – kérdeztem döbbenten. – Ma túl sok a hívatlan látogatóm – meredtem magam elé –, talán majd holnap…

– Engem is ugyanúgy megleptek, mint ahogy magát is meg fogják. Janka asszony és Kéthly Imre úr – felelte, mire mélyet sóhajtottam.

– Ó! Az más. Kérem, küldje fel a komornám. Így nem fogadhatom őket – mondtam, ő pedig bólintott és távozott. Az ablak mellett lévő fésülködőasztalom elé ültem. A sírástól vöröslő, felduzzadt szemem miatt világoszöld íriszem szinte világított. Ijesztően festettem. Rákönyököltem az asztalra, majd a halántékomnál megtámasztottam a fejem, és az ujjammal lassan végigszántottam a hajamon. Ez kissé megnyugtatott.

Miután Lenke szalonképessé tett, beléptem a helyiségbe, ahol Janka és Imre vártak rám a kandalló előtt állva.

– Miben lehetek a segítségükre? – kérdeztem, mire zavartan szétrebbentek. Helyet foglaltunk, s a barátném megszólalt:

– Nem állt szándékunkban zavarni önt – sóhajtott Janka –, a hogyléte felől jöttünk érdeklődni – szólt halványan mosolyogva. Imre komolyan ült mellette és engem kémlelt.

– Köszönöm, jól vagyok – feleltem, bár nem tűnt túl hihető válasznak, mert Janka tekintete együttérzéssel volt tele. – Csernovics kisasszony jobban érzi magát? – kérdeztem.

– Igen, már felébredt – felelte Imre –, megtartják az esküvőt, amint teljesen felépül – folytatta, majd elhallgatott.

– Köszönöm a tájékoztatást – mondtam színtelen hangon.

– Biztosan jól érzi magát? – ült át mellém Janka, és megszorította a kezem.

– Igen. Van hová menniük? – néztem először rá, majd a férjére.

– Munkát keresek – vont vállat Imre –, bérlünk majd egy lakást.

– Szívesen látom itt önöket… feltéve, ha szeretnének nálam maradni – mondtam ki, amin már egy pár napja gondolkoztam. S bevallom, kissé megnyugtatott annak a gondolata, hogy talán Janka újra a közelemben lesz.

– Nem zavarnánk önt? – kérdezte meghatódva a barátném.

– Talán ezt meg kellene beszélnünk… – szólt közbe Imre, mire Janka hosszan rámeredt. – Nem akarunk a terhére lenni… és az sem biztos, hogy az első időkben be tudnánk segíteni önnek a kiadásokba – tette hozzá.

– Számomra ez nem okoz problémát, ha önöknek sem – feleltem.

– Ez igazán nagylelkű öntől! Nem is reméltük, hogy ennyire kedves lesz hozzánk… – mosolygott halványan Janka, majd felcsillantak a szemei. – Segíthetnénk önnek kideríteni, mi is történt Antóniával!

– Nem akarunk visszaélni a nagylelkűségével! Amiben tudunk, a segítségére leszünk. S talán együtt meglelhetnénk a választ arra, hogy ki is Berta valódi gyilkosa – sóhajtott Imre. – Sohasem volt a bátyámmal felhőtlen a viszonyunk, de azt bizton állíthatom, hogy nem ő ölte meg a feleségét.

– Én sem hiszem – feleltem őszintén –, szeretném kideríteni, mi is történt valójában… – sóhajtottam mélyet. – Elnézésüket kérem, de még sok dolog vár rám. Ha nem bánják, Gertrúd asszonyra bízom önöket.

– Természetesen. Nem szerettünk volna alkalmatlankodni – felelte zavartan Janka.

– Nem erről van szó. Örülök, hogy itt vannak – feleltem. – Előkészíttetem önöknek az egyik vendégszobát – mosolyogtam rájuk halványan.

– Köszönjük – szóltak egyszerre. Kimentem az előtérbe, majd megkerestem Gertrúd asszonyt.

– Miben segíthetek? – kérdezte, miközben óvatosan a szalon felé nézett.

– Janka és a férje immáron a házam vendégei. Kérem, gondoskodjon arról, hogy az itt tartózkodásuk alatt semmiben se szenvedjenek hiányt – feleltem.

– Igenis, asszonyom – szólt, majd felmentem a lépcsőn. El kellett terelnem a gondolataimat Mártonról. Lassan a napló felé nyúltam, majd elhelyezkedtem az ágyamon és olvasni kezdtem.

1835. október

Az idő nagyon gyorsan repül itt a birtokon. Sok a teendőm, de időről időre igyekszem beszámolni a naplómnak mindarról, ami itt történik. E helyen még az ősz is gyönyörű. Nagyon szeretek itt élni, mindenki oly’ kedves hozzám, egy rossz szavuk sincs rám. Sárika kedves, édes gyermek, már olyannyira megszerettem őt, mintha a sajátom volna. Végváryné nem sokat törődik vele, naphosszat a szobájában üldögél, sokszor a vacsoránál sem jelenik meg. Különös, hogy nem látja el háziasszonyi teendőit úgy, ahogy az elvárható lenne. Ha olykor-olykor találkozom vele, ábrándos, szomorú szemét rám veti, de nem törődik velem. Vele ellentétben az uraság élettel teli, kedves, jó kedélyű férfiember, nagyon megkedveltem.

A ház urának életét csak egy dolog keseríti meg: az, hogy a felesége nem szült még neki fiú örököst. Talán a Jóisten megszánja őket, s hamarosan lesz, ki továbbviszi a Végváry nevet. Ha így lesz, bizonyára dicsőséget hoz e névre. Ha olyan lesz, mint az édesapja, tökéletes modorral, szépséggel megáldva, nagyon szerencsés férfiembernek mondhatja majd magát. Ezért imádkozom.

1869

Tudtam, éreztem, hogy újabb rémes év következik. A szobám ablakán meredtem kifelé, s a fehérbe burkolózó, nyugalmat árasztó tájat néztem. A kezemben ringattam Reményt, aki ezt fanyalogva tűrte is. Tudta, hogy csak tőlem számíthat finom falatokra, így muszáj volt néhanapján behódolnia nekem. A szél kissé megélénkült, ide-oda röptette a kis hópelyheket a levegőben.

Nincs menekvés – harsogták a gonosz szavak a fülembe. Talán el kellene fogadnom a megmásíthatatlan tényt, miszerint örökké e ház foglya maradok? Miért küzdjek? Nincs miért… nincs kiért… Remény hirtelen hangosan dorombolni kezdett, s közelebb húzódott a mellkasomhoz. Halványan elmosolyodtam.

– Jól van… jól van… igazad van. Nem lehetek ennyire borúlátó – vontam vállat, majd letettem a macskát a földre, de a lábamnak dörgölőzött. – Szeretsz, ugye? Legalább te… – sóhajtottam.

Az a különös, álarcosbálon történt eset nem hagyott nyugodni; a halott férfi arca kísértett engem éjszakánként. Furcsa volt az egész este… és ki volt az a nő, akivel a férjem oly’ meghitten beszélgetett?

Gyula elutazott pár nappal az álarcosbál után, azóta színét sem láttam. Ez legalább egy kis örömmel töltött el mindazok után, hogy az életem oly’ unalmas és céltalan volt, hogy tán a halál is megváltás lett volna. Nekinyomtam a homlokom a hideg üvegnek, és mélyet sóhajtottam. Mitévő legyek?

Hamarosan a rémület szétáradt a testemben. Megláttam a férjem hintóját. Ó… az ördög hazatért. Reméltem, hogy lesz még pár nap nyugodalmam tőle.

Gyula kétsorosan gombolt, elegáns, fekete kabátot viselt, sétapálcája kis lyukakat hagyott a friss hóban. Pofaszakállas, bajszos arcát alig láttam, elrejtette a fekete cilinder karimája. Gyűlöltem őt. Egyre többször jutott eszembe a Mimi néni által emlegetett gyöngyvirág. Azt mondotta: Bár gyenge és eltiporható virágnak tűnik, mégis veszélyes. Mégis halálos.

– Asszonyom – törte rám az ajtót Szabóné –, az úr hazatért, és látni kívánja önt – közölte levakarhatatlan mosollyal az arcán. Ő legalább örül.

– Olybá tűnik, nem várhatom el magától azt az alapvető illemet, hogy kopogással jelezze belépési szándékát – szóltam kimérten, mire ingerülten elvörösödött, de erre nem felelt. Remény dühösen ráfújt, a házvezetőnő pedig undorral húzta el a száját.

– Inkább vigyázzon a dögre, nehogy baja essen – közölte, én pedig mélyet sóhajtottam, és követtem őt a férjem szobájába. Az egyik cseléd épp Gyula holmiját pakolta ki, a férjem pedig elgondolkozva nézett kifelé az ablakon.

– Hívatott – mondtam rezignáltan, mire felém fordult. Elmosolyodott. Arcát a fagyos levegő kissé pirosra csípte.

– Sehol egy „hiányzott, drága férjem”, vagy „úgy örülök, hogy hazatért hozzám”? – gúnyolódott. Megint mi lehet a terve?

– Miért jött haza? – kérdeztem barátságtalanul. Gyula felnevetett, majd közelebb sétált hozzám és szorosan magához ölelt. Döbbenten meredtem magam elé, a kezemet a mellkasunk közé szorítottam. Nem szerettem, ha a férjem ilyen közel volt hozzám… sohasem tudtam, mit akar tőlem, mire gondol. Akármennyire is próbáltam erős maradni, féltem tőle. A cselédlányt figyeltem, aki a szobában tett-vett, miközben hallottam Gyula nyugodt lélegzetvételét a fülemnél. Kirázott a hideg.

– Úgy hallottam – szólalt meg –, hogy pár napja egy férfit engedett be a házba – közölte rémisztően higgadt hangon.

– Egy férfit? – kérdeztem zavartan. Nem értettem, mire akar célozni ezzel. Hirtelen belemarkolt a kontyomba. Hangosan felszisszentem, majd hosszan egymás szemébe néztünk. Tekintete dühös volt, mégis próbálta megőrizni a hidegvérét. A fejbőröm fájdalmasan lüktetett. – Miről beszél? – suttogtam rémülten, mire még lentebb húzta a kontyomat, a térdem is megrogyott, csak azért nem estem hátra, mert a derekamnál tartott.

– Menj ki! – közölte erélyesen a cselédlánnyal, akinek nem is kellett több, azonnal ki is rohant. A szemem könnybe lábadt, próbáltam hátrafelé nyúlni, hogy lefeszítsem az ujjait a hajamról, de gyengébb voltam nála. – Emlékszik már? – tépett bele még jobban, mire fájdalmamban felkiáltottam.

– Fogalmam sincs, miről beszél! – sikítottam, majd egy hirtelen gondolattól vezérelve én is belemarkoltam a hajába, amitől dühösen elkáromkodta magát. Engedett a szorításán, majd lekevert egy hatalmas pofont, én pedig elterültem a földön. Éreztem, ahogy a vér fémes íze végigcsorog a szám sarkán, majd belefolyik a számba.

– Maga mindig meg tud lepni – nevetett fel hangosan, majd a felkaromnál fogva közelebb ráncigált magához. Próbáltam szabadulni, távolabb lökni magamtól, de sokkal erősebb volt nálam.

– Gyula, hagyjon békén! – küzdöttem, mire lökött rajtam egy nagyot és akkorát estem, hogy a fejem a padlón koppant.

– No! Feleljen! Ki volt az a férfi? – kérdezte nyugodt hangon, majd töltött magának egy kevéske pálinkát, s miközben felhörpintette, végig engem bámult. Óvatosan feltápászkodtam. Mindenem sajgott, égett, de nem akartam a földön elterülve várni, hogy mi lesz a következő lépése. Próbáltam magam kihúzni, s állni a tekintetét.

– Nem értem, miről beszél. Bánthat, ha akar, de akkor sem fogom tudni – közöltem, mire ő ijesztőn elmosolyodott, majd az ajtóhoz lépett és hívatta hű ölebét, Szabónét.

– Igen, uram? – kérdezte az asszony belépve a szobába. Nagyon fájt a fejem… amikor nem figyeltek rám, megérintettem az egyik érzékeny pontot, s az ujjbegyem véres maradt.

– A feleségem épp feledékenységben szenved. Ki volt az a férfi, akit pár nappal ezelőtt beengedett a házba? – kérdezte tőle, mire az asszony büszkén kihúzta magát, majd felelt:

– Ó, hát az az új, jóképű doktor úr látogatta meg Végvárynét, uram – vigyorgott a hézagos fogaival. Jóképű? Szegény Rácz doktort a legnagyobb jóindulattal sem lehetett jóképűnek nevezni. Egyedül a smaragdzöld színű szeme volt az, amely hatással lehetett a női szívekre. Gyula felém fordult, én pedig döbbenten megráztam a fejem.

– Nos?

– Maga megőrült… – csóváltam a fejem hitetlenkedve. – Láz kínzott napok óta, és hívattam magamhoz a doktort.

– Kettesben maradt vele? – lépett közelebb hozzám, és megszorította az alkaromat.

– Igen, kettesben maradtak – közölte határozottan Szabóné. Aljas nőszemély!

– Miért engedte be a feleségemhez azt a férfit? Határozott utasításaim egyike az volt, hogy Lina nem találkozhat senkivel! Ez alól az orvosdoktor sem lehet kivétel – sziszegte Gyula az asszonynak, mire lehervadt az arcáról a mosoly, és dadogni kezdett:

– A… a do-doktor úr nagyon e-erélyes vót…

– Csalódtam magában – közölte –, távozzon!

– De uram…

– Takarodjon a szemem elől! – kiáltott rá, mire az asszony összerezzent, és már az ajtón kívül volt. Gyula újra rám összpontosította minden figyelmét. – Kit küldetett el doktorért? – sziszegte.

– Hagyjon! Maga megőrült! – ráncigáltam a kezem, de nem eresztett. – Napok óta beteg voltam, a lázam nem akart szűnni, mit tehettem volna?!

– Nem azt, hogy egy férfiembert enged a hálószobájába! Meghágta magát?!

– Maga megbolondult – csóváltam a fejem döbbenten. – Épp maga vádaskodik?! Maga, aki ki tudja, hány nővel szűrte már össze a levet, mióta összeházasodtunk?

– Ó, drágám… maga igencsak el van tévedve – lökött rajtam egyet, de sikerült megállnom a lábamon. – A maga és az én helyzetemet össze sem lehet hasonlítani. Maga csak egy nő. Egy senki. Egy haszontalan, meddő asszony, aki kolonc a férje nyakán – közölte, majd újra a pálinkásüvegért nyúlt. – Én azt tehetek – töltött magának egy újabb kis pohárral –, amit akarok, ellenben magával – bökött felém nevetve. – Tehát… mondja csak el, mi is történt maga és a doktor között! – hörpintette fel a pohara tartalmát.

– Azon kívül, hogy segített felgyógyulnom? Semmi – közöltem határozottan. – Maga megtébolyult, Gyula. Hagyjon engem békén az ostobaságaival, s inkább azokat a nőket traktálja velük, akiket érdekel. Vannak egynéhányan, úgy hiszem – majd az ajtó felé sietettem, de ő visszarántott, az ágy felé ráncigált, és lelökött rá. A hasamon feküdtem, úgy próbáltam védekezni a támadása ellen, de hasztalan volt.

– Úgy hiszem, túl sokáig hagytam magára – csókolta meg a tarkóm, miközben a szoknyámat tolta felfelé. Az orromban éreztem a pálinkás, bűzös leheletét.

– Ne! – kiabáltam. – Hagyjon! Hagyjon! – sikítottam rémülten, ijedten, kétségbeesetten, de csak az undorító lihegését hallottam a fülemben.

– Bár elveszteném az érdeklődésem maga iránt – súgta rekedtes hangon –, de maga folyton ellenáll nekem, s be kell valljam, ez sokszor a kedvemre van.

– Mégis megver érte – küzdöttem tovább, próbáltam lelökni magamról, de ő sokkal erősebb volt nálam.

– Mert szeretem megverni magát – felelte nevetve, majd kíméletlenül teljesítette a házastársi kötelességét. Viszolyogtam tőle. Lihegését és hangos nyögését, nevetését a fülemben hallottam. Amikor végzett, felkacagott, majd a hajamnál fogva felrántott, s kilökött a szoba ajtaján. – Olyannyira élveztem az együttlétünket, drága hitvesem, hogy valószínűleg este is meglátogatom – szólt, majd becsapta az orrom előtt az ajtót. Négykézláb másztam vissza a szobámba, patakokban folyt végig a könny az arcomon, az undor és a fájdalom végigcsorgott a lábam között. Az érzéseim a fejemben üvöltöttek, szavakat nem tudtam formálni belőlük… úgysem érdekelt volna senkit. Felhúztam magam az ágyamra, majd mély levegőt vettem, s próbáltam lehiggadni. Egy nap… egy nap bosszút állok mindazért, amit ellenem elkövetett. Nem élhetek így tovább. Vagy ő, vagy én!

Napjainkban

Arra ébredtem, hogy gyenge sugarak szövik át az ablakom üvegét, simogató fényjátékot hagyva az arcomon. Nagyokat pislogtam, majd felültem. Faddi Eugénia naplója lezuhant a mellkasomról, és hangosan koppant a földön. Ó… tehát elaludtam. A fűzőben való alvástól csak még jobban sajgott mindenem. Leültem a fésülködőasztalom elé és szemügyre vettem magam. Kusza haj, karikás szemek, cserepes ajkak…

Amikor a komornám belépett, a vendégeim felől érdeklődtem.

– Jól vannak – felelte –, már megreggeliztek, s kint sétálnak a kertben.

– Köszönöm.

A délelőtt nagy részét Jankával töltöttem, míg Imre munkát keresett. Délután pedig a szobámban időztem, s az ügy részleteit igyekeztem összerakni a fejemben. A merengésemből a házvezetőnőm zökkentett ki.

– Elnézést kérek a zavarásért, de az a különös úriember, Szalai Henrik, odalent várja önt.

– Ó! – szóltam döbbenten. – Kérem, mondja meg neki, hogy kérném pár perc türelmét.

– Természetesen – mosolygott kedvesen. Már hátat fordított nekem, mikor utánaszóltam:

– Janka asszonynak is szóljon! Tán ő is segíthet.

Bólintott és távozott.

Szalai Henrik úr a szalonban időzött egy gőzölgő tea társaságában. Amikor beléptünk, kedvesen köszöntött minket, majd mind helyet foglaltunk. Kedves embernek tűnt, de ki tudja, mit rejtegethet?

– Mi járatban minálunk? – kérdeztem halványan mosolyogva. Majd’ széthasadt a fejem, de kíváncsi voltam a jövetele okára. Szalai úr szalmaszőke haját még jobban kiemelte a sötét színű öltözéke.

– Gondolom, meglepte, hogy meglátogattam önt – felelte kedvesen.

– Igen. Általában akkor bukkan fel, ha bajban vagyok – válaszoltam.

– Most nem erről van szó. Arra gondoltam, segíthetnénk egymásnak.

– Segíteni? – ráncoltam a homlokon döbbenten.

– Igen – felelte –, keresek valakit, s szeretném ebben a segítségét kérni.

– Bocsásson meg… – kezdtem bele –, nagyon szívesen segítenék önnek, de jelenleg több ügy megoldásán fáradozom, sajnos nem tudnám teljes figyelmem az ön által…

– Kérem, hallgasson meg, csak erre kérem – szakított félbe. – Már egy ideje szeretnék ráakadni arra a valakire…

– Rendben, de előtte áruljon el nekem valamit – meredtem rá –, s kérem, legyen hozzám őszinte. – Bólintott. – Mit keresett pár éve abban a városban, ahol megmentett engem?

– Miért kérdi?

– Kérem, válaszoljon a kérdésemre – feleltem.

– Ám legyen – sóhajtott mélyet. – A nagynénjével találkoztam akkor.

– Mimi nénivel? – kérdeztem döbbenten. Erre a válaszra nem számítottam.

– Igen – bólintott –, de meg kell valljam, felszínes ismeretség volt a miénk.

– Akkor miért állította korábban, hogy nem ismerte őt?

– Mert az ön nagynénje nem látott szívesen a házában. Azt mondta, hogy nem akar a múltjára emlékezni, s hagyjam el az otthonát. Szíven ütött a viselkedése. Sok jót hallottam róla korábban… nem erre számítottam.

– Miért kérte erre? Ki maga?

Hosszan rám meredt, mint aki épp megvallani készül egy súlyos terhet, majd megszólalt:

– A feleségem miatt kerestem fel Gyarmaty asszonyt – vallotta meg. – Eszter, a feleségem, gyermekként nagyon szerette az ön nagynénjét. Sajnálatos módon az élet elsodorta őket egymás mellől. Mind a forradalom, mind az azt követő megtorlás…

Eszter?

– Miért? Ki az ön felesége?

– Volt… már meghalt.

– Részvétem – feleltük egyszerre Jankával.

– Békefy Eszter a leánykori neve.

– Békefy Eszter? – kaptam döbbenten a szám elé a kezem. – Hiszen… hiszen gyermekként ismertem őt – szóltam zaklatottan –, együtt játszottunk, egy időben Mimi néni házában laktak.

– Tehát ön is ismerte őt – mosolygott szomorúan. – Nagyon szerette az ön nagynénjét. Ha a nevelőanyja a közelben tartózkodott, nem hozhatta őt szóba, de amikor kettesben voltunk, sokat mesélt arról, hogy Gyarmaty asszony milyen kedves volt hozzá, s mennyi mindenre megtanította.

– Mimi néni kifejtette, hogy miért nem akar találkozni Eszterrel? – kérdeztem.

– Nem… annyit mondott, hogy a múltját már lezárta, s a halálra készül. Megkért, hogy távozzak. Nem sokkal később a feleségem elhunyt tuberkulózisban – felelte szomorúan. – Nem tudtam teljesíteni az utolsó kívánságát. Beszélni szeretett volna Gyarmaty asszonnyal, s megtudni, mégis mi vezetett ahhoz, hogy Békefyné és ő soha többé nem beszéltek egymással.

– Sajnálom. Én erről nem tudtam. – A mellkasomon mázsás súlyt éreztem. Fájt a szívem Eszterért.

– Azonban én már tudom az okát – bökte ki.

– Tudja? Kitől?

– Eszter halála után két évvel Rozika, a nevelőanyja is távozott az élők sorából… nehéz évek voltak, nagyon megszerettem őt. Kedves asszony volt – szólt réveteg mosollyal az arcán. – Azt mondta, hogy a titkát magával akarta vinni a sírba, de egyszerűen képtelen megbocsátani, pedig jó keresztényként meg kellene tennie… kiöntötte nekem a szívét. Megkönnyebbült, úgy hiszem. Még a fiának sem mondta el; nem akarta, hogy másképp tekintsen az apjára.

– Rozika asszony férje a helyi orvos volt, úgy tudom. A forradalom idején halt meg. Megmentette édesapám életét. Sokat mesélt róla, hősként tisztelte – feleltem. – Mit mondott önnek Rozika asszony a halálos ágyán?

– Azt nem árulhatom el… a lényeg az, hogy már tudja, ki vagyok. A foglalkozásomat tekintve pedig újdondász[2] volnék. S nem vagyok büszke arra, amit mondani fogok, de ajánlok önnek valamit. Ha segít nekem, akkor felfedem azt, amit Rozika mondott nekem. Bár a szavamat adtam neki, úgy vélem, ezzel már nem árthatok senkinek – felelte, mire halványan elmosolyodtam.

– Ha ilyen feltételhez köti, ám legyen. Mondja el a jövetele okát – feleltem.

Nagyon kíváncsivá tett.

– Van egy kedves hölgyismerősöm… – kezdett bele –, ismerem őt régről. Kétségbe van esve. A leánya, kinek mindig is kétes híre volt, a Márianosztrai fegyházban raboskodott, egészen ’71-ig – szólt, mire Janka megdermedt mellettem, s fehérre vált arccal meredt maga elé. – Összesen kettő év büntetést róttak ki rá, de ő megszökött a börtönből… senki sem tudja, hogyan.

– S ez miért olyan különös? – kérdeztem.

– Azóta sem jelentkezett az édesanyjánál. Szegény asszony halálra aggódja magát. Ami pedig még ennél is furcsább, hogy egy hét múlva szabadult volna a börtönből. Mégis mi értelme volt korábban megszöknie? – nézett rám kérdőn, mire elgondolkozva rámeredtem.

Ezt valóban különösnek találtam…

– Az ügy szálai egészen a Hattyúig vezettek… – tette hozzá.

– A Hattyúig? – kérdeztem lelkesen.

– Igen. Azonban Madame Rózsa bordélyánál nyomát vesztettem – mondotta elgondolkozva.

– Hogy hívják azt az asszonyt, ki után ily’ nagy erőkkel kutat? – kérdezte Janka.

– Zólyom Margit – felelte, mire a barátném bólintott egyet.

– Sajnálatos módon jelleméből fakadóan nem állt tőle távol, hogy egy ilyen helyen keresse a kenyerét. Tudom, hogy ön is a bordélyban történtek után nyomoz… talán van összefüggés Margit és Madame Rózsa eltűnése között.

– Talán… – sóhajtottam mélyet. – Megteszek minden tőlem telhetőt, hogy kiderítsem Zólyom Margit hollétét.

– Köszönöm – bólintott. – Állok én is szolgálatára, ha úgy érzi, segítségre szorul – mondta, én pedig Jankára meredtem. Láttam rajta, hogy Márianosztra említése kellemetlen érzéssel töltötte el.

– Jó napot kívánok – lépett be kissé gondterhelt arccal Imre a szalonba. Janka azonnal felé sietett, és megszorította a férje kezét.

– Hogy érzi magát a bátyja? – kérdezte.

– Tudja, hogy György milyen ficsúr – legyintett lemondón –, nem tetszik neki az a bánásmód, amelyben részesül – felelte, s szemét az égre emelte. Nem lepődtem meg a hallottakon.

– Úgy vélem, önök még nem találkoztak – néztem Imrére és Henrikre, mire a két férfi nemet intett a fejével. Bemutattam őket egymásnak. Nem tudtam, hogy bízhatok-e Szalai Henrikben. Ha valóban Békefy Eszter férje volt, akkor tán adhatok neki egy esélyt…

Miután a férfiak távoztak, leültem Janka mellé. Kissé zavarban voltam. Nem akartam őt felzaklatni. Tudtam, mennyire szégyelli, hogy a Márianosztrai Fegyházban kellett raboskodnia, s azt is, hogy sohasem bocsátja meg magának, hogy ellenem vétett.

– Ismertem Zólyom Margitot, igen – felelte a ki nem mondott kérdésemre. A tekintetében könnyek égtek. Láttam rajta, hogy elfelejtené már azokat az időket, s elhagyná a szégyenvallás[3] útját. Megértettem őt. – Nem kedveltem őt, kerültem a társaságát – vont vállat. – Krisztinát sokan szerették. Ő is egy volt közülük.

– Az a némber hogyan tudott ily’ hatást gyakorolni az emberekre? – kérdeztem dühösen.

– Volt egyfajta karizmája, mely keveseknek adatik meg.

– Igen… – vallottam be kelletlenül. Valóban így volt. – Margitról tud nekem bármit mondani?

– Jelenleg nem jut eszembe semmi… – mondta, mire bólintottam –, de szólok önnek, amint ez megváltozik.

Másnap délután Szalai úrral a Hattyú általam már jól ismert bejáratánál találkoztunk. Ütemesen kopogtattam a vastag faajtón, mire az egyik lány ajtót nyitott nekem.

– Ó! Hát megint maga az? – mért végig gúnyosan Eliza. Reméltem, hogy nem ő nyit ajtót. Sohasem volt velem túlontúl barátságos. Ledér, királykék színű ruhát viselt, mely nem sok helyen takarta el az alakját. – S ki az úr? – vigyorgott szélesen, miközben illetlenül végigmérte Szalai urat.

– Már volt szerencsénk találkozni – felelte Henrik, s úgy tűnt, kicsit sincs rá hatással Eliza bája.

– Nocsak. Magára emlékeznék – lépett közelebb hozzá, s lágyan végigsimította ujjbegyével Szalai úr mellkasát. – Feleleveníthetnénk az ismeretségünket… mielőtt elhagyom e helyet – dörgölőzött hozzá.

– A kapcsolatunk nem annyira közeli, mint ahogy feltételezed – felelte komolyan –, jártam itt pár hete…

– Csakugyan? – hízelgett továbbra is. – És nem szeretné az úr, ha közelebbi kapcsolatba kerülnénk? – búgta Eliza, mire Henrik kissé messzebb tolta magától a lányt. A kéjnő bosszús fintorra húzta szép ívű száját.

– Mit akarnak? – tette keresztbe a teste előtt a kezét, és dühösen méregetett minket.

– Tudtok valamit Madame Rózsa hollétéről? – kérdeztem.

– Nem. Úgy itt hagyott minket, hogy kettőt sem szólt – felelte dühösen –, kereshetünk magunknak másik helyet, pedig egészen megszoktam már itten – vont vállat. – Olykor idegesítő vénasszony volt, az igaz… de legalább a zsebembe is jutott pár csengő forint, nem vett el mindent.

– Vénasszony? – kérdeztem. – Láttad őt?

– Az arcát nem, de egyszer a kezét igen – felelte. – Ráncosabb volt már, mint az enyimé – szólt. – Őriztem a titkát, de mivel itten hagyott minket, így nem hallgatok tovább – vont vállat.

– Korábban azt állítottad, hogy láttál egy velem egykorú nőt, itt, a bordélyban ólálkodni – mondtam, mire gúnyos mosolyra húzta a száját. Őt idéztem.

– Így van – bólintott.

– A hölgy kinézetéről tudnál információkkal szolgálni? – kérdezte Henrik. Láttam, hogy nagyon fontos számára, hogy Margit nyomára bukkanjon. – Legutóbb nem sokat árultál el…

– Ha igen, mit kapok cserébe? – harapott bele ártatlanságot színlelve az alsó ajkába.

– Pár csengő forintot – mondtam, mielőtt Eliza elevenen felfalná szegény Szalai urat.

– Ám legyen – vont vállat. – Tán kissé kapatos voltam, mikor beszéltünk, azért nem emlékszem magára – mosolygott Henrikre. – Igen, korábban járt itten az a nő. Tán szőke haja volt… a csuklyája az arcába volt húzva, így nem láthattam az arcát.

– Hányszor láttad itt? – kérdeztem, mire összehúzta a szemöldökét.

Nem akart velem társalogni.

– Egy-néhányszor – biggyesztette le az ajkát, s Henriket próbálta megdelejezni. Ő azonban nem törődött vele.

– Tudsz bármi mást mondani arról a hölgyről? – érdeklődött tovább Szalai úr, mire Eliza csücsörített, majd megszólalt: – Ő is ugyanúgy titokzatoskodott, mint a Madame. Ámbár olyan előkelőnek tűnt, mint maga – húzta undorra a száját, miközben rám nézett.

– Előkelőnek? – kérdezte döbbenten Henrik.

– A magunkfajták nem tudnak olyan egyenes derékkal járni, mint az igazi hölgyek – szólt keserűen –, én jó megfigyelő vagyok.

– S a Madame-ot ért támadás óta nem láttad – mondtam.

– Igen – bólintott.

– Emlékszel még valamire? – érdeklődtem, mire megrázta a fejét.

– Laura és Ilonka is itt tartózkodik még? – kérdeztem csalódottan. Eliza nem tűnt megbízhatónak. Nem tudtam, abból, amit elmondott, mennyi lehet igaz.

– Ilonka igen… itten eszi őt a penész… nem csinál semmit, úgy, ahogy eddig sem tette. Laura pedig… lett egy befolyásos szeretője és elvitte innen, a kis szenteskedő. Úgy óvta az erényét, mintha érne valamit itten – szólt cinikusan –, egy bordélyban – nevetett fel rosszindulatúan –, a Madame pedig hagyta neki…

– Miért hagyná egy Madame, hogy egy érintetlen leány itt éljen? – kérdezte Szalai úr döbbenten. – Ez felettébb különös.

– Szerintünk is az volt. De sohasem árulta el – rázta a fejét, majd a markát pénzért tartotta. Elővettem a bugyellárisom[4], de Szalai úr nemet intett, s ő fizette ki Elizát.

– Ön igencsak nagylelkű, uram – vigyorgott, majd látványosan a mellei közé rejtette a pénzt.

– Szólnál, kérlek, Ilonkának? – kérdeztem.

– Keresse meg maga. Nem vagyok a cselédje – majd gúnyosan pukedlizett, s már ott sem volt.

– Rémes nő – csóváltam a fejem.

– Talán ideje volna távoznunk erről a helyről – javasolta Henrik.

– Igen, de előbb megkeresem Ilonkát. Kedves lány, szívesen segítenék rajta – mondtam –, de maga nyugodtan menjen a dolgára.

– S hagyjam önt itt, egy bordélyban? – kerekedtek el a szemei.

– Ó, igen… maga még nem ismer engem – mosolyogtam rá halványan, majd beléptem a nyitva hagyott ajtón. – Ne aggódjék. A hírnevemen már annyi csorba esett, hogy ez már nem árthat neki.

– Magával tartok – mondta.

Utunk a lila tapétás folyosón át vezetett. Jobbra a harmadik ajtó nyílt a konyhába. Ilonka a sarokban ülve zokogott a hideg padlón, egy kis batyut szorongatva, hajszálai könnyáztatta arcára tapadtak.

– Ilonka… – szólítottam meg kedvesen, mire bánatos szemét rám emelte, s szőke haját félreseperte az arcából, akár egy kisgyermek.

– Asszonyom… ön… ön mit keres itten? – kérdezte zavartan.

– Van hová menned? – kérdeztem barátságosan, mire zaklatottan megrázta a fejét.

– Nekem már nincs semmim se… – sóhajtott. – Szerettem a Madame-ot, mindig nagylelkű vót hozzám…

– Szívesen látlak az házamban… elkél oda két dolgos kéz – mondtam, mire a leány lelkesen talpra ugrott.

– Hiszen… hiszen nekem aztán van két dógos kezem! – mosolygott szélesen.

– Gyere akkor, magammal viszlek – feleltem, majd végre elhagytuk azt az átkozott helyet. Beültünk a kocsiba, Henrik is velünk tartott. Ilonka egész úton fecsegett és hálálkodott. Szalai úr elgondolkozva meredt ki az ablakon.

Nem ismertem még őt… megbízhatok benne?

Mikor hazaértünk, Ilonkát Gertrúd asszonyra bíztam.

– Megkínálhatom önt egy csésze teával? – kérdeztem Henriket, de csak meredt maga elé. – Uram? – szólítottam meg kedvesen.

– Hogy mondja? – kérdezte révetegen.

– Szeretne még maradni, vagy mennie kell? – kérdeztem.

– Mennem kellene… – köszörülte meg a torkát, majd összeráncolta a homlokát –, a munkám elszólít.

– Nagyon elgondolkozott valamin… – léptem elé. – Esetleg az örömlány szavain elmélkedett?

– Igen – nézett rám a mélykék szemével. – Azt mondta, hogy akit látott a Madame-nál, előkelőnek tűnt… s ez a szó nem hagy nyugodni. Margitot sok mindennel lehetne jellemezni, de ez a szó nem szerepelne közöttük, s nem hinném, hogy a fegyházban tanulta volna ki az előkelőség csínját-bínját. Szerintem nem őt láthatta… de akkor hová tűnhetett? – kérdezte kétségbeesve, mire válasz helyett csak vállat vontam.

Fogalmam sem volt róla.

– Reméltem, hogy könnyedén rálelhetek a válaszra – folytatta. – A szőke haj illene rá… tán az is, hogy modoros, semmibe veszi a körülötte lévőket, de az, hogy előkelő volna? – emelte fel a hangját értetlenül.

– Eliza nem látta a nő arcát… és sajnálatos módon nem is túl megbízható – vontam vállat –, bár az lenne. De nem adjuk fel, rálelünk! – szóltam biztatón.

– Köszönöm. No, mennem kell. Amint megtudok valamit, jelentkezem. Kérem, ön is tegyen így. Isten áldja – majd távozott. Elgondolkozva meredtem az előttem álló, barna faajtó barázdáira.

Merre indulhatnék el?

1869

Gyula már nagyon rég nem vert meg engem ily’ gyalázatos módon. Napokig tartott, mire egyáltalán szilárd ételt tudtam magamhoz venni. Minden rágás, minden apró mimika óriási fájdalmat okozott. S nem csak ez fájt, hanem az is, hogy újra erőszakkal tett engem a magáévá. Minden áldott este meglátogatott, hogy tovább nyújtsa a kínjaimat. Amint végzett, kinevetett, majd távozott. Rég éreztem magam ilyen rútul. Úgy éreztem, hogy csak élettelenül létezek e szoba magányos falai között.

– Sajnálom, asszonyom, hogy miattam ilyen nehéz helyzetbe került – sóhajtott mélyet Kati, az egyik szobalány, miközben az ágyamat vetette be –, én kotyogtam ki az új doktornak, hogy ön beteg.

– Emiatt ne aggódj – vontam vállat beletörődve, majd a selyem köntösömet kissé összébb húztam magamon, hogy ne fázzak annyira.

– Felmelegítem önnek a hideg takarót, ha úgy óhajtja – szólt kedvesen.

– Köszönöm. Jólesne – feleltem csendesen –, azt ajánlom, hogy keress máshol munkát.

– Tessék? – dermedt meg ágyazás közben, majd rám meredt. – Miért mondja ezt, asszonyom? Hiszen én úgy sajnálom… – kezdett bele sírós hangon.

– Tudom. S hidd el, nem küldenélek el emiatt, de ismerem a férjemet és Szabónét. Ki fogják deríteni, hogyan is került ide a doktor úr valójában, s akkor lesz neked nemulass. Tapasztalatból beszélek. Menj el innen, amíg teheted – hunytam le a szemem, s halkan felszisszentem. Hosszú idő után ő volt az első cseléd, aki emberszámba vett engem. Fájlaltam, hogy el kell küldenem.

– De… de hová? – kérdezte remegő hangon a lány.

– Talán Pest-Budán elszegődhetnél egy házhoz. Nem tudom. De itt nem maradhatsz, mert csak bajod származna belőle.

– Asszonyom… – zokogott fel –, ne… ne küldjön el innen!

– Nem küldelek… de ha itt maradsz, s kiderül, hogy te beszéltél a doktorral, akkor megnehezítik az életedet. Az elődöd igencsak megjárta… de rád bízom, hogyan cselekszel. Nálam a titkod biztonságban lesz – mondtam.

Szomorúan nyelte a könnyeit, majd távozott. Felmelegített egy edényt, bedugta a takaróm alá, hogy a jéghideg lábaim kis élettel teljenek meg. Lassan elvánszorogtam az ágyig, majd nehézkesen elhelyezkedtem rajta. Hamarost elnyomott az álom. Már csak arra ébredtem, ahogy a meleg csiklandozza a lábfejemet, felmelegítve ezzel a testem többi részét is. Remény nem messze tőlem szunyókált. Bánatosan rámosolyogtam, majd végigsimítottam a selymes bundáján. A hátamra fordultam s a plafont bámultam. Az elmúlt években mily’ mélyre zuhantam…

Amikor megismertem Gyulát, azt hittem, minden, amire addig vágytam, valóra válik. Elhalmozott engem a szerelmével, elrejtve előlem az igazi arcát. Azt hittem, szeret, s hogy ő a legnagyszerűbb férfiember a világon. Nem is tévedhettem volna nagyobbat. Szép lassan, észrevétlenül vette át az uralmat felettem, azt éreztetvén velem, hogy ostoba és semmirekellő vagyok… s volt időszak, amikor hittem neki. Magamat okoltam azért, mert nem tudok megfelelni az elvárásainak. Majd jöttek a pofonok és a megaláztatás… mára már nem bízom senkiben. Talán már nem is fogok soha. Minden erőmmel küzdök a férjem ellen; már tudom, hogy nem jó ember. Már tudom, hogy ő volt életem legrosszabb választása. S azt is tudom, hogy amíg egyikünk él, én sohasem lehetek szabad.

Napjainkban

Miközben Imre a rendőrfőkapitánynál igyekezett eljárni a bátyja ügyében, addig Janka és én visszamentünk abba a bérházba, amelyben holtan találták György feleségét. Addigra már mások vették birtokba az asszony otthonát, azonban úgy véltem, hogy korábban már mindent tüzetesen átvizsgáltam ott. Jankával arra az elhatározásra jutottunk, hogy kikérdezzük a lakókat, hátha valaki emlékszik olyasmire, ami segíthet nekünk.

Mikor beléptünk a bérház nyikorgó ajtaján, egy férfi suhant el mellettünk, kissé meg is lökött.

– Elnézését kérem… – mondta lehajtott fejjel, majd zsebre dugta a kezét és már ott sem volt. A szemközi lakás előtt az egyik idősebb férfilakó békésen pipázgatott.

– Maguk meg kicsodák? – kérdezte hirtelen az öregember. Nem illettünk oda. Meglehet, hogy Berta otthona elegáns volt, de maga a bérház szegényebbnél szegényebb embereknek adott otthont. – Maguk nem idevalók. Ilyen szemrevaló fehérnépet[5] ritkán látni errefelé – szólt felénk érdes hangján. Jankával elindultunk felé, miközben próbáltuk a pocsolyákat kikerülni vagy átlépni. Ki tudja, mégis mit önthettek a földre. A férfi vizenyős, világos szemeit rajtunk nyugtatta, barna, ráncos bőrén fekete szemölcsök vertek tanyát. Keze sebes volt a sok munkától. Amint odaértünk, kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Jó napot kívánunk, kedves uram – szóltam, mire ő hangosan nevetni kezdett, majd’ hátraesett a nagy kacagásban.

– Uram? – törölte meg a szemét, melyből kibuggyant a könny. – Hát, ilyennel sem vádoltak engem rút életem során – vigyorgott foghíjasan, és beleszívott a pipájába. Koszos fehér inge inas testére tapadt.

– A meggyilkolt nő miatt jöttünk – mondtam.

– Bertácska miatt? Ó, szegén’ asszonka… – vont vállat –, azt az álnok férjét már a patkányok közé zárták, nemde? – rágta a pipája végét.

– Igen – bólintottam –, de nem hisszük, hogy ő tette.

– Ó – nézett rám elkerekedett szemekkel –, mé’ nem?

– Ez csak egy megérzés – feleltem, mire újra felnevetett, és legyintett egyet.

– Az asszonok meg a megérzéseik… ejj… az én feleségem is örökösen a megérzéseivel riogat engem – felelte, majd meghallottunk pár gyereket zajongani a hátunk mögött. – Ezek mán megint azok a vásott ördögfattyak – csóválta a fejét dühösen. A Varga gyerekek voltak, kikkel már korábban is találkoztam.

– Jani, hát bejössz még ma? – jelent meg az ajtóban egy pirospozsgás asszony, és két kezét dühösen a kötényébe törölte. – No… én meg mán azt hittem, hogy magadban beszélsz – nézett a férjére kissé ingerülten. Végigmért minket, mire elmondtam a jövetelünk okát. Az erszényemért nyúltam volna, mire az öregember nemet intett a fejével.

– Ha az emberek mán csak pénzért segítenek a másiknak, akkor itten nagy a gond – szólt. – Gyüjjenek be. Talán nem olyan nagy az otthonunk, mint az önöké, de az asszon’ szereti a rendet. Takaros.

– Köszönjük – mondtam, majd beléptünk az ajtón, ami rögtön a konyhába vezetett. Kis helyiség volt, a fehérre meszelt falon kisebb repedések kúsztak végig. Szorosan a fal mellett állt egy asztalka, fehér abrosszal, szépen megterítve. A sparhelt felett egy nagy kondér alatt égett a tűz, benne rotyogott a finom gulyásleves, melynek illatára azonnal korogni kezdett a gyomrom.

– Foglaljanak helyet – mondta kedvesen az asszony.

– Nem szerettük volna önöket épp ebédidőben háborgatni… – mondtam kissé zavartan, de ők továbbra is hellyel kínáltak minket.

– Hamarosan elkészül az ebéd. Kérnek belőle? Nincs párja a székesfővárosban, én mondom – kérdezte kedvesen az öreg.

– Igazán nem szeretnénk a terhükre lenni… csak szeretnék feltenni pár kérdést – feleltem.

– Ám legyen – mondta, majd hozott egy-egy széket, hogy mi is le tudjunk ülni. Helyet foglalt a helyén s várta az ebédet, melyet a felesége gondosan elkészített számára. – Mire kíváncsiak a hölgyek?

– Önök jól ismerték Bertát? – kérdeztem, mire az úr vállat vont s beleszívott a pipájába, az asszony pedig szomorúan felénk fordult:

– Kedves fiatalasszonka volt… sajnálatos, ami vele történt. Rosszat én rá nem tudnék mondani… nem is értem, hogy az ura hogyan vetemedhetett ilyen gyalázatos tettre – majd szitkozódott egy kicsit.

– Esetleg láttak nála más vendéget is a férjén kívül? – érdeklődtem. A gulyásleves finom illatára összefutott a nyál a számban.

– Ritkán láttam nála bárkit is… remeteként élt. Néhanapján a férjével együtt meglátogatta őt egy másik férfi is, tán a legjobb barátja… – felelte az asszony elgondolkozva, miközben kavart egyet a levesen –, és mintha egyszer láttam vóna az ajtaja előtt egy nőt álldogálni – vont vállat.

– Látta annak a nőnek az arcát? – kérdeztem.

– Nem… de sudár asszonka vót – válaszolt helyette vigyorogva az öregúr. A felesége dühösen felé fordult, s fenyegetőn meglengette előtte a fakanalat, melyet korábban bele akart meríteni a levesbe.

– Értem a célzást – nevetett fel hangosan a férfi.

– Tudnak róla más egyebet? – kérdezte Janka.

– Nem. Bertácska nem beszélt róla. Sajnálom… – sóhajtott az asszony –, de mán úgy is mindegy, szegény mán a föld alatt van. Bár, aztat tudom, hogy nagyon vágyott gyermekre… fel is keresett néhány kuruzslót, de nem tudtak rajta segíteni. Lehet, az az asszon’ emiatt látogatta meg.

– Meglehet.

Hiába jártuk végig a bérházat, az öreg házaspáron kívül vagy nem találtunk otthon senkit, vagy nem óhajtottak beszédbe elegyedni velünk. Vargáné be akart minket invitálni egy kis pletykálkodásra, de ahhoz nem fűlött a fogam. Rákérdeztem a szomszédai által említett nőre, de ő csak azt felelte: – Azok folyton csak képzelődnek. Nem lehet azoknak hinni.

Csalódottan hagytuk el az épületet. Janka elgondolkozva meredt rám. Több információra számított. Láttam rajta.

– Ideje indulnunk – mondtam neki, s abban a pillanatban vettem észre azt az embert, akivel a legkevésbé sem szerettem volna találkozni. Mártont. Nem messze állt tőlünk, és a bérházat kémlelte. Tanácstalanul állt ott, a kora őszi szellő a hajába kapott, mivel a kalapját a kezében tartotta a mellkasa előtt.

– Az úr ott…? – kezdett bele zavartan Janka, én pedig dühösen nagy levegőt vettem.

– Igen, de nem akarok vele beszélni. Menjünk – mondtam, pedig furdalta az oldalamat a kíváncsiság.

Márton mit kereshet az előtt a bérház előtt, ahol nekem is dolgom volt?

Épp elfordítottam volna a fejem, amikor Márton észrevett. Megdöbbent. Kihúztam magam, s álltam a tekintetét.

– Mégis beszél vele? – súgta Janka.

– Úgy látom, felénk tart – feleltem, s próbáltam a fájó érzéseimet mélyen elnyomni a lelkem legmélyebb zugaiba. Komoly arckifejezést öltöttem magamra, s figyeltem, ahogy Márton határozott léptekkel felénk tart.

– Magukra hagyjam önöket? – érdeklődött Janka zavartan. Tudta, hogy Márton miképp vélekedik róla.

– Igen. Kérem, várjon meg a kocsiban. Mondja meg Sanyinak, hogy hamarosan én is megyek.

– Rendben – s már ott sem volt.

– Jó napot kívánok önnek, Lina – mondta kissé hűvösen Márton.

– Önnek is – feleltem enyhén csücsörítve. Magasabbra emeltem az állam, s közönyös tekintettel kémleltem őt. – Mi járatban erre?

– Ezt én is kérdezhetném magától – felelte hasonló hangnemben, miközben a kalapját visszahelyezte a feje tetejére.

– Nem számítottam arra, hogy épp itt találkozunk – közöltem, s a kesztyűs kezemben szorongatott összezárt, csipkés napernyőmre meredtem, mintha annak látványából erőt tudnék meríteni a további beszélgetéshez. Olyannyira felkavart Márton közelsége, hogy muszáj volt lehiggadnom. Megköszörültem a torkom, majd újra ránéztem.

– Én sem – sóhajtott alig halhatóan. – Kaptam egy levelet – mondotta. Nem is értettem, miért állok vele egyáltalán szóba. Szó nélkül faképnél kellett volna őt hagynom. Mégsem tettem.

– Milyen levelet? – kérdeztem, mire a zsebébe nyúlt s elővett egy összegyűrt papírost. A kezembe adta, én pedig széthajtottam:

„Akire a világon a legjobban vágyik, azt a Bodza utca 5-ös számú bérházban találja.

Egy jóakarója”

Kissé zavartan meredtünk egymásra, mert mind a ketten tudtuk, kire utal a levél írója.

– Ma kapta?

– Igen. Nem is oly’ rég. Eszter vette észre. A bejárati ajtó alá volt becsúsztatva.

– S miért jött el? Ez a levél kissé komolytalannak tűnik.

– Kíváncsi voltam, mégis mire gondolhatott a jóakaróm – vont vállat –, és nem is értettem, ameddig… – majd elhallgatott. Tudtam, mire céloz. A levél írója rám gondolt. Ettől a szívem tájékán csak még nagyobb fájdalmat éreztem.

De mégis ki írhatta? Mi célja volt vele?

– Nem tudom, hogy miért kellett idejönnöm… – majd a levélre meredt –, a kézírás nem ismerős.

– Bizonyára nem véletlenül küldte a levél írója – feleltem. – Igen érdekes, azonban az eszemre kell hallgatnom. Nem tölthetek több időt az ön társaságában, remélem, megérti. Isten áldja! – fordítottam neki hátat, ő azonban az alkaromnál fogva óvatosan maga felé húzott. Távolságot tartott tőlem, s amint újra ránéztem, levette rólam a kezét.

– Szerintem valaki a bolondját járatja velünk – mondta komolyan. – Kérem, járjon nyitott szemmel. Ezt a levelet nem véletlenül küldték nekem. Fogalmam sincs, ki csempészte a házam elé. Tudom, hogy én vagyok az utolsó ember a Földön, akivel egyáltalán egy levegőt kíván szívni, de kérem, fontolja meg, amit mondtam.

– Megfontolom – bólintottam. – Távozhatok? – kérdeztem kimérten.

– Igen – én pedig elsiettem onnan.

Lesz olyan alkalom, amikor a szívem nem ver hevesebben a közelében? Miért szeretem még őt a történtek ellenére is olyannyira, hogy majd’ belehalok a hiányába és a közelében az egész lényem új életre kel?

Alig értünk haza, Gertrúd asszony máris ott termett előttem. Arcára düh és valamilyen szósz festett éktelen haragot, mely foltok a ruhájáról sem hiányozhattak.

– Asszonyom – sziszegte.

– Mi történt önnel? – kérdeztem értetlenül, miközben átadtam az egyik cselédnek a kalapkámat és a napernyőmet.

– Tudhatja rólam, hogy én igyekszem minden esetben megőrizni a hidegvéremet… – vett mély levegőt, majd lassan kifújta –, de az a leány – nyomta meg az utolsó szót erősen – mihaszna… – suttogta ingerülten.

– Elnézést, asszonyom, én… – jelent meg Ilonka zavartan – véletlen megcsúsztam… – hebegte. Kicsit félrevontam a házvezetőnőmet és azt súgtam neki:

– Kérem, Gertrúd asszony… szegény leány még csak egy napja van itt. Kérem, legyen vele egy kicsit türelmesebb. Egy bordélyban dolgozott, valószínűsítem, hogy ott másképp mentek a dolgok.

– No, meg még ez is! – szólt felháborodva, csípőre tett kézzel. – Egy tisztességes leány nem dolgozik bordélyban – halkította le a hangját.

– Kérem. Nagyon kedvelem őt – mosolyogtam rá –, maga tud neki segíteni. Ahogy rajtam is segített.

– De… – majd mély levegőt vett – igaza van. Nem vall rám ez a zsörtölődés. Maga a ház asszonya, minden úgy történik, ahogy ön kívánja.

– Köszönöm. Nem tudhatjuk, hogy Ilonka hogyan került a bordélyba, de lelkiismeretes leány, akinek csak egy kis szeretetre van szüksége.

– Ám legyen… asszonyommal annyi szörnyűség történt, s még mindig hatalmas szíve van – nézett rám komolyan Gertrúd asszony. – Én is lehetek elnézőbb a lánnyal.

– Köszönöm – mondtam kedvesen.

– Segítek neki – felelte engedékenyebb hangnemben –, de csakis asszonyom miatt.

– Hálás vagyok a fáradozásáért – mosolyogtam rá.

– Vasárnap elviszem magammal a templomba… ráfér a gyónás.

– Addig keresek neki egy szép ruhát, amit fel tud venni a templomba – feleltem.

– Asszonyom nem szeretne… – majd elhallgatott, mikor mosolyogva megráztam a fejem. –Megyek is a dolgomra. Ilonka, gyere – szólt neki, ő pedig ügyetlenül pukedlizett, majd sietve követte a házvezetőnőmet.

– Kedves lánynak tűnik – mondta Janka.

– Az is – feleltem.

– Megnézem, hogy a férjem itthon van-e már – szólt, majd a lépcső felé indult.

– Ha esetleg megtudott valamit a rendőrfőkapitánytól, akkor szívesen venném, ha velem is megosztaná – szóltam.

– Ez természetes – mosolygott rám kedvesen, majd eltűnt a szemem elől. Láttam rajta, hogy mennyire boldog Imre oldalán, s ez engem is örömmel töltött el.

A vacsoraasztalnál hárman ültünk. Én ültem az asztalfőn, Imre és Janka pedig körülöttem. Jó érzés volt, hogy végre nem kellett egyedül elköltenem a vacsorám.

– A rendőrfőkapitány igen szűklátókörű – mondta Imre elgondolkozva, majd egy húsdarabot emelt a szájához, egy kis körettel finomabbá téve –, másképp emlékeztem rá.

– Meg is lepett, hogy egy ilyen férfiemberhez irányított engem – feleltem.

– Nincs túl jó véleménnyel önről – húzta félre a száját.

– Emiatt ne aggódjon – legyintettem –, engem a rendőrfőkapitány véleménye egy cseppet sem érdekel. Esetleg megtudott tőle valami érdekeset?

– Nem – rázta meg a fejét –, azt mondta, ha tovább nyomoz, letartóztatja önt.

– Úgy vélem, az ön szájából a rendőrfőkapitány szavai kedvesebben hangzanak – szóltam, mire bólintott.

– Sajnálom, hogy nem lehettem a hasznára – mondta Imre keserűen –, egyre jobban aggódom a bátyámért. – Tekintete kétségbeesetten kereste az enyémben a megoldás kulcsát.

– Segítünk rajta. Ígérem – feleltem, de még fogalmam sem volt arról, hogyan fogom elérni, hogy Györgyöt szabadon engedjék.

Estefelé a figyelmemet újra a napló felé irányítottam. Muszáj volt legyőznöm azt a félelmet és undort, melyet a Végváry név váltott ki belőlem. Mély levegőt vettem s folytattam ott, ahol korábban abbahagytam. 1835–1837 között csak pár sor született. Faddi Eugénia leírta a mindennapokat, azt, hogy Végváry Sára milyen kedves kislány, s hogy a ház asszonya mily’ furcsán is viselkedik. Ellenben az urat az egekig magasztalta… bizonyára Gyula az apjához hasonlatos lehetett. Legszívesebben a napló végére lapoztam volna, hogy kiderítsem, Faddi Eugénia vajon miért szánta a család egyik tagjának a naplót? S vajon mi történt Végváry Sárával?

1837. szeptember

Csodálatos, örömteli nap a mai. A Végváry családba megszületett végre a már hőn áhított fiúgyermek. Én még sohasem láttam ily’ gyönyörű kisdedet. Amint megszületett, hangosan felsírt. Egészséges, az orcája pirospozsgás. Mindenki boldog. Az uraság arcára kiült az atyai büszkeség. Végre van örököse, végre van, aki továbbvigye a nevüket. Éljen sokáig s boldogan ez a gyönyörű gyermek, ki bearanyozta ezen őszi, kissé hűvös napon az életünket. Bizonyára ugyanolyan jó ember válik majd belőle, mint az édesapjából. Végváryné jól viselte a szülést, de a fia világra jövetelét ugyanolyan egykedvűen fogadta, mint bármi mást az életben. Ez az asszony nem tud örülni semminek.

– Jó ember… – sziszegtem magam elé, majd összecsaptam a naplót. Faddi Eugénia soraiból a feltétlen hűség áradt, melytől rosszul lettem. Keserű és fanyar ízt éreztem a számban. Nem bírtam tovább olvasni a naplót, s azt a felmagasztalást, mellyel az idősebb Végváry Gyulát tüntette ki.

Elhelyezkedtem az ágyamban s próbáltam álmot erőltetni a szememre… de csak Márton járt a fejemben. Amint elaludtam, azonban már nem vele álmodtam.

Ebben a házban jártam, de még évekkel ezelőtt. A férjem felravatalozott holtteste az egyik szobában pihent. Álltam ott, s figyeltem azt a gyűlölt embert. Egyszer csak kipattantak a szemei, s rémisztő, világoskékbe hajló íriszével egyszeriben rám meredt. Halálra váltan figyeltem, mi történik. Felült, majd gúnyosan rám vigyorgott, arcán vöröslő foltok játszottak. Földbe gyökerezett a lábam. Lassan életre kelt s felém kapott. Szorosan tartotta a nyakamat, de én lefeszítettem magamról az ujjait, majd kirohantam a folyosóra. Ijesztő kacaját a hátam mögött hallottam. A folyosó végtelenül hosszúnak tűnt, a távolban felsejlett egy ajtó. Zakatoló szívvel, halálra rémülten menekültem be a szobába. Gyula majdnem utolért. Hallottam a gonosz nevetését a hátam mögött. Olyannyira féltem, a levegőt oly’ hangosan vettem, hogy szinte ordításnak hatott a szoba csendjében. Gyula dörömbölni kezdett az ajtón, s pokolbéli hangon üvöltötte a nevemet. A félelem szinte megbénított.

– Hiányoztam? – hallottam egy hangot a sötétből. Összerezzentem. Van még itt valaki? Egy nő sétált felém nyugodtan, arcán gonosz grimasz ült. Krisztina…

– Nem! Hagyj engem békén! Meghaltál! – kiáltottam, ő azonban hangosan felnevetett, miközben a kaparászás nem maradt abba az ajtó túloldaláról; Gyula nagyon be akart jutni a szobába.

– Lehet, hogy meghaltam, de mindig a részed maradok… ezt te is tudod – somolygott, megfogta a vállam s arrébb taszított, majd beengedte Gyulát, aki rám vetette magát, s ütött, harapott, ahol ért… üvöltöttem az életemért, de mindhiába… senki sem segített.

– Ne! – kiáltottam fel, majd ijedten felültem. Szapora légzés, izzadtságtól tocsogó homlok… egy újabb rémálom… velük. Mély levegőket vettem, majd magamhoz szorítottam a takarót s hangosan ziháltam.

Sohasem szabadulok meg tőlük? Hát már sohasem lesz nyugodalmam?

Kiabálás hallatszott odalentről. Velőtrázó sikoly. Ez már nem az álom része volt. Belebújtam a papucsomba, felvettem a köntösöm, majd kisiettem a folyosóra. Remegett kezem-lábam. Janka és Imre már ott álltak a saját ajtajuk előtt fáradtan, rémülten.

– Maguk is hallották? – kérdeztem.

– Igen. Odalentről jött – közölte Imre, majd lesiettünk a lépcsőn. A szalon ajtaja már tárva- nyitva állt. Az egyik cselédlány feküdt a földön ájultan, Gertrúd asszony próbált életet pofozni belé.

– Mi történt itt? – kérdeztem.

– Szegény leány elájult – nyelt nagyot a házvezetőnőm, majd fejével a nekünk háttal álló, zöldes árnyalatú fotel felé bökött.

– A fotelnak nem így kellene állnia – közöltem, majd odasétáltunk, hogy megnézzük, mégis mi olyan szörnyű, amire még Gertrúd asszony sem bírja ráemelni a tekintetét.

Amint megláttam, mitől is riadt meg szegény cselédlány, engem is az ájulás kerülgetett. A fotelban Eliza holtteste hevert; megfojtották, véreres szemét az égnek emelte, a nyelve kilógott a szájából. Láttam már megfojtott ember holttestét… még évekkel ezelőtt a Lévay-házban, de ehhez a látványhoz nem lehetett hozzászokni. Janka hirtelen rosszul lett, Imrének alig sikerült őt elkapnia, s távolabb vinnie onnan. Közelebb sétáltam a testhez. Felfordul a gyomrom… ki tehetett vele ilyet? Ruháját szinte a hasától a nyakáig felvágták, holtában így még inkább megalázván. Nem kedveltem ezt a lányt… de hogy így végezze, azt sohasem kívántam volna neki.

– Miért hozhatták ide? – kérdezte rémülten Gertrúd asszony.

– Nem tudom… s azt sem, hogyan jutottak be – morfondíroztam, és elfordítottam a tekintetemet Elizáról. – Kérem, Gertrúd asszony, nézze meg a bejárati ajtót.

– Igenis, asszonyom – felelte.

– Rendőrt kell hívni – közölte Imre.

– Igen – bólintottam –, intézkedne?

– Igen – felelte, majd csókot lehelt a felesége homlokára és kisietett a szobából.

– Asszonyom, nekem nem tetszik, amerre a dolgok haladnak – szólt kétségbeesve Gertrúd asszony. – A zárat felfeszítették – mondta.

– A testet nem véletlenül hozták ide – néztem újból a megfojtott lány felé. A látványától a hányinger kerülgetett. Tekintetem a szorosan ökölbe szorított kezeire összpontosítottam. Lassan közelebb léptem s mély levegőt vettem.

– Mit akar tenni asszonyom? – kérdezte riadtan Gertrúd asszony. Figyelmen kívül hagytam a kérdését, csak a szapora lélegzetvételemet hallottam a fülemben. Hangosan, gyorsabban dübörgött a szívem, amikor Eliza keze felé nyúltam. Olyan szorosan fonódtak össze az ujjai, hogy mind a két kezemre szükségem volt ahhoz, hogy ujjról ujjra, reccsenésről reccsenésre széttárjam azokat.

– Asszonyom, ezzel meggyalázza ennek a szegény sorsú nőnek a holttesttét – állt mellém aggodalmasan a házvezetőnőm.

– Valamit szorongat a kezében – feleltem, majd igyekeztem Eliza ujjait szétfeszíteni.

Neki már nem fájt semmi.

– Okkal hozták ide – tettem hozzá, s a hideg ujjak recsegve-ropogva megadták magukat az akaratomnak. Egy fecni hevert a tenyerében. – Mi lehet ez? – súgtam magam elé, majd szétnyitottam az összegyűrt papírost:

– Szajha… – mondtam ki, majd rémülten a másik kéz után kaptam. Akár egy eszelős, úgy dolgoztam. Reszketett a kezem, szaporán vettem a levegőt… s hamarost ráleltem a másik fecnire is. Széthajtottam, s ez állt rajta:

– Gyilkos… – olvastam fel remegő hangon a sorokat.

1869

Az egyik februári napon az ágyamban feküdtem, a nap gyenge sugarai már áthatoltak az üvegen, miközben Gyula a szürke nadrágját húzta magára, s boldogan fütyörészett. Kifelé meredtem az ablakon, s megváltásért fohászkodtam. Nem akartam látni a győzedelmes vigyorát, mely a meggyalázásom után mindig ott ült az arcán. A testem mikor adja fel a küzdelmet? A lelkem mikor mondja azt, hogy elég volt? S a szívem szeretet hiányában mikor szűnik meg dobogni?

– Igazán értékelhetné, hogy minden rossz tulajdonsága, engedetlensége és hiányossága ellenére kedvemet lelem magában – szólt Gyula gonoszul, majd elém lépett, és szokásához híven az ujjait belemélyesztette az orcámba, s maga felé húzta. Úgy éreztem, mintha a közelében folyton üvegszilánkokon taposnék. Sohasem tudtam, mit mondhatok, mit tehetek és mit nem. A lázongó énem olykor utat tört magának, de hamarost meg is bántam, hogy szabadjára engedtem. Jobb volt őt bezárni a lelkem legmélyére, ahol nem hallhattam a panaszos, fájdalmas sikítását, mely küzdésre sarkallt volna. Féltem Gyulától. Összepréseltem a szemhéjam, hogy ne engedjek az árulkodó könnycseppeknek, de egy így is végiggördült az arcomon, mire Gyula hangosan felnevetett és megszólalt:

– Örömkönnyek – gúnyolódott, majd erőszakos csókot nyomott az ajkamra.

– Már örömét lelte bennem – néztem fel rá –, most már távozzon, kérem – súgtam.

– Majd akkor távozom, ha kedvem tartja – vont vállat, majd elengedett s az ablakhoz lépett.

Ha lenne nálam kés, a hátába döfhetném…

– Nem szülhetek már gyermeket magának, nem tudom, mit remél ezektől az… az erőszakos együttlétektől – ültem fel, s undorral elhúztam a felső ajkam.

– Ó, inkább hálás lehetne nekem – felelte, majd beletúrt rendezetlen tincsei közé. Bár a rothadó lelke tükröt tartana a küllemének… de ez a szörnyeteg ugyanolyan jóképű volt, mint amikor megismertem. S a szép külseje miatt oly’ sokakat megtévesztett!

– Hálás? – súgtam magam elé hitetlenkedve. Sajgott a testem és sírt a lelkem.

Kopogás hallatszott odakintről.

– Bejöhet – közölte a férjem, mire Szabóné lépett be az ajtón – arcán féltékenység áradt szét, ahogy végignézett rajtam. A házvezetőnő kezében egy ezüsttálcát tartott, melyen vélhetően egy levél hevert.

– Önnek érkezett, uram – mondta, majd öles lépteivel Gyula felé sétált.

– Várhatott volna – közölte, majd levette a levelet a tálcáról s a fejével intett, hogy Szabóné távozhat. Amióta kiderült, hogy beengedte hozzám a fiatal orvost, kiesett a férjem kegyeiből. Kiderült, hogy a birtokunk intendánsa[6] írt levelet Gyulának, melyben tájékoztatta a fejleményekről. Míg ez ki nem derült, nem hittem volna, hogy ő is egy azok közül, akiket a férjem megtévesztett. Gyula az asztalomhoz lépett, keresett rajta valamit, majd méltatlankodva megszólalt:

– Magának levélbontója sincs?

– Azt sem engedi, hogy levelet írjak, miért lenne levélbontóm? – feleltem rezignáltan.

– Valóban. Még kárt tenne magában, amilyen ügyetlen – közölte, majd feltépte a levelet s az ablaknál állva olvasni kezdte.

Hogyan is szerethettem őt olyannyira, hogy az életem áldoztam volna érte, ha szükség lett volna rá?

– Ennek utánajárok… – közölte dühösen, majd az ajtó felé trappolt. – Elutazom. Ajánlom, hogy ne tegyen semmilyen meggondolatlanságot – bökött felém –, vagy megemlegeti! – majd becsapta maga mögött az ajtót. Az utolsó mondatát kár volt kiejtenie a száján, hisz’ tudtam jól.

Elgondolkoztam.

Mi állhatott a levélben? Miért ment el ily’ hirtelen? No hiszen, ne tegyek semmilyen meggondolatlanságot… ha egyhelyben várnám őt, is találna kivetnivalót benne…

Felhajtottam a takarót, majd felhúztam a hálóruhámat. A combom belsejére vér tapadt. Nagy nehezen feltápászkodtam és a mosdótálhoz léptem, hogy lemossam magamról az undort. Halkan felszisszentem, ahogy a hideg víz a combom belsejéhez ért. Miután végeztem, kinéztem az ablakon s láttam, hogy Gyula beül a hintóba, majd a kocsi kigördült a kapun. A homlokom az ablaknak nyomtam és zokogni kezdtem. Hálát adtam annak, aki a levelet írta Gyulának… talán egy ideig nem tér vissza. Bár így lenne! Kissé megkönnyebbültem. Újra meg kell erősödnöm.

Napjainkban

A lelkembe gyűrűző félelmet és döbbenetet hirtelen felváltotta a düh. Nem láttam és nem hallottam. A fülemben csak egy szó dobolt: Veszély! Felálltam, s odarohantam Jankához. Ingerülten rázni kezdtem őt, mire réveteg és értetlen szemekkel felnézett rám.

– Ébredjen! – kiáltottam rá, mire zavartan felült.

– Mi… mi történt? – dadogta, majd lehunyta a szemét s mély levegőt vett.

– Ez! Ez történt – nyomtam a kezébe a két papirost. Ijedten kapta fel a fejét, amint elolvasta őket.

– Nem értem…

– A tetem kezében volt! – közöltem dühösen, s a karomat keresztbe fontam a testem előtt. –Ön szerint erre mi a magyarázat? – doboltam a cipőm orrával idegesen és türelmetlenül a szőnyegen.

– Nem tudom… én… – dadogott zavartan.

– Ismerős magának e két szó, nem igaz?!

– Vádol valamivel? – suttogta remegve.

– Van valami mondandója számomra, Janka? – szegeztem rá a szúrós tekintetemet. – Maga s én is nagyon jól tudjuk, hogy mit jelent e két szó… s azt is, hogy mikor láttuk utoljára!

– Semmi közöm sincs hozzá! – védekezett riadtan. Láttam a szemében a rémületet, az értetlenséget, de olyannyira elhomályosította a józan ítélőképességet a félelmem, hogy nem törődtem vele.

– Ha tud valamit… – sziszegtem. Teljesen maga alá gyűrt a rettegés. Azt hittem, az életem e fejezetét már lezártam, s a gondolat, hogy talán még mindig veszélyben forog a létem, halálra rémített. – Krisztina bizonyosan meghalt?!

– Meghalt! El is temették… mindenki azt mondta, hogy meghalt! – remegett a szája széle a sírástól.

– Akkor mégis hogyan kerülhettek e szavak erre a két papirosra? – böktem a tenyere felé, amiben a két írást szorongatta.

– Nem tudom… – felelte, s már zokogott.

– Asszonyom… talán nem kellene így ráripakodnia szegény teremtésre – lépett mellém Gertrúd asszony, s próbált a lelkemre hatni. – Tudja, hogy én mindig az ön pártját fogom, de talán most kissé elhamarkodottan cselekszik…

– Tudja, mit jelentenek azok a szavak, amiket az imént találtam? – mordultam rá.

– Igen, tudom… de akkor sem biztos, hogy Janka asszonynak köze van hozzá – felelte. – Főzetek önöknek egy csésze teát. Higgadjanak le mind a ketten – javasolta –, bizonyára a rendőrök is hamarosan ideérnek – mondta, majd felsegítette az időközben magához térő cselédlányt. – Felküldetem a szobájukba a teát – szólt, majd távozott. Jankára meredtem, s mély levegőket vettem. Szegény halkan nyelte a könnyeit, miközben bánatos tekintetét a szőnyegre szegezte.

– Talán igaza van Gertrúd asszonynak – feleltem nyugodtabb hangnemben –, azonban megértheti a viselkedésem okát.

– Igen – bólintott lassan, majd felállt, s a kezembe nyomta a két papirost. – Tudom, hogy sohasem mosom le magamról a bűnömet, de megígértem magának, hogy sohasem vétek újra ön ellen. S ha maga nem hiszi el, én attól függetlenül tartom magam ehhez az ígéretemhez – majd elhagyta a szalont. Enyhe szégyenérzet kúszott be a bőröm alá, vegyülve a félelem keserű ízével.

Bezártam a szalon ajtaját, majd felmentem a szobámba. Le kellett higgadnom. Meghagytam, hogy senki sem léphet be a helyiségbe. Elővettem a kis fadobozkámat, melynek tetejét két egymásba fonódó rózsa díszítette, s aminek belseje leveleket rejtett. De nem csak az enyémeket. Bizonyítékokat is. Előhúztam a legalsó levelet, melyet Krisztinától kaptam Gyula halála után. Meginvitált a családja házába. A csalárd[7]…

A Krisztinától kapott üzenetet a két papiros mellé raktam. Nem nyugtatott meg teljesen a felismerés, de nem az ő kézírása volt. Elraktam a levelét, majd elővettem azt, amit Mária asszony kapott a zsarolójától. Tüzetesen megvizsgáltam minden egyes betűt. Döbbenten vontam le a következtetést.

– Ugyanaz – motyogtam magam elé csüggedten, majd hátradőltem. Megnyomogattam az orrnyergem, s hosszan kifújtam a levegőt. Az a valaki írhatott nekem levelet, aki Mária asszonyt is zsarolta? Miért?

Összezártam a dobozt s úgy döntöttem, hogy beszélek Jankával. Épp bekopogtam volna az ajtaján, amikor lélekszakadva közeledett felém Gertrúd asszony, hogy közölje, megérkeztek a rendőrök.

Lesiettem a lépcsőn. Kinyitottam a szalon ajtaját, majd megmutattam nekik a tetemet.

– S az egyik cselédlány talált rá a testre? – kérdezte Rátóti rendőr, akit Márton révén ismerhettem meg.

– Igen. Hangos sikításra ébredtünk – feleltem –, erre egyikünk sem számított.

– Ismerte a halott lányt? – kérdezte a rendőrfőkapitány.

– Igen – bólintottam.

– Nagyon különösnek találom, hogy ön körül folyton tetemek bukkannak fel – forgatta a szemét. – Honnan ismerte?

– Nyomozok egy ügyben – feleltem határozottan, mire csak ingerülten csettintett a nyelvével, miközben a többi rendőr átnézte a szobát. Elmozdították a testet, s hamarosan már el is vitték onnan, hogy egy hozzáértő ember megállapíthassa a halála okát.

– Miféle ügyben? – kérdezte kimérten.

– Remélem, megérti, hogy ezen információt szeretném megtartani magamnak – feleltem, mire újra csak a szemét forgatta.

– Esetleg van sejtése afelől, hogy miért épp az ön otthonában helyezték el a holttestet? – érdeklődött unott hangon.

– Nem, és teljességgel felháborít! – közöltem határozottan.

– Természetesen – felelte gúnyosan. – Ha eszükbe jutna valami, azonnal értesítsenek. Az egyik rendőr itt marad és kikérdezi magukat. Természetesen, ha a nagyságos asszony nem bánja, s nem maga akar nyomozni az ügyben.

– Uram. Úgy vélem, nincs oka sértegetni a hölgyet – lépett közbe Imre, én pedig kedvesen rámosolyogtam hálám jeléül. A rendőrfőkapitány dühösen felmorrant, majd távozott.

– Köszönöm – mondtam Imrének.

– Felháborító, ahogy ez a férfi a hölgyekkel bánik. Megrészegítette a hatalom – vont vállat –, felmegyek a feleségemhez.

– Imre… kérem… előbb én szeretnék beszélni vele – mondtam halkan.

– Rendben – felelte összevont szemöldökkel, de nem kérdezte az okát. Ottmaradt a rendőrökkel, én pedig mély levegőt vettem és a barátném szobája felé indultam.

Bekopogtam Janka ajtaján. Lelkesen nyitott ajtót, valószínűleg nem engem várt. Vörös, kisírt szemei hatalmas szomorúságról árulkodtak. Amikor meglátott, kissé össze is görnyedt.

– Janka… én… én úgy vélem, hogy nálamnál rosszabb barátnőt nem hordhatna a hátán a föld. Ezennel megkövetem önt. Sajnálom, hogy gondolkodás nélkül meggyanúsítottam magát – szóltam bűnbánón.

– A bocsánatkérését elfogadom. Tudom, hogy nem alaptalanul vádolt meg engem azzal, hogy eltitkolhatok ön elől valamit – vont vállat –, adtam rá okot, hogy ne bízzék bennem – préselte össze az ajkait. – A rendőrök távoztak?

– Egy itt maradt, épp a férjével beszél.

– Értem. Kikérdez mindenkit?

– Igen – bólintottam.

– Értem. Akkor kicsit rendbe szedem magam – szólt, mire bólintottam. Visszamentem a szalonba, segítettem a rendőr munkáját.

Nem sokkal a rendőr távozása után megjelent Hermin is.

– Igaz, amit hallottam, drágám? – kérdezte döbbenten és megszorította a kezem. Finom parfümfelhő lengte körbe, szép arcán a leheletnyi szarkalábak kedves táncot lejtettek. Kék szemében aggódást láttam.

– Attól tartok, igen.

– Egy holttest… rémes!

– A leghihetetlenebb az, hogy pár napja, még beszéltem a lánnyal… – vontam vállat, miközben Sanyi és Miklósi úr kicipelték a szalonból azt a fotelt, melyben Elizát megtalálták. Azonnal eszembe jutott a holttestének a látványa, és összerezzentem. A zárat is meg kellett csináltatni…

– Ismerte? – kérdezte, és arcán végigfutott a csodálkozás.

– Igen. Madame Rózsa után nyomozok a Hattyúból, s ő ott volt örömlány.

– Ó! – kerekedtek el a szemei.

– Bárdolatlan teremtés volt, de nem érdemelt ily’ rút halált…

– Talán el kellene költöznie innen – javasolta. – Aki be tudott ide cipelni egy hullát – keresztet vetett –, az bármire képes lehet!

– A rendőrök megállapították, hogy az elkövető a zárral babrált… lecseréltetem az ajtót. Nem költözöm el innen – meredtem a tölcsér alakú ruhaujjamra. – Most már ki akarom deríteni, mi folyik itt!

– Ön ki akarja hívni maga ellen a sorsot? – csóválta a fejét.

Hamarosan kopogtak a szalon ajtaján, és Gertrúd asszony bejelentette Szalai Henrik urat.

– Drágám! Önhöz ki-be járkálnak a férfiak – szólt elismerően, mire csak mosolyogva legyintettem egyet. Tudtam, mit tartanak rólam a városban, de nem érdekelt. Nekem csak az volt a fontos, hogy megtaláljam azt a személyt – avagy személyeket –, akik a gyilkosságokért felelősek. A lelkiismeretem tiszta volt.

Bemutattam a vendégeimet egymásnak, majd az úr megszólalt:

– Sajnálattal értesültem arról, ami a házában történt – szólt. – Bizonyára nagy megrázkódtatás érte.

– Valóban meglepett… – feleltem.

– Szörnyű, hogy nemrég még beszéltünk vele – sóhajtotta Henrik.

– Én bizonyosan elájultam volna – szólt idegesen Hermin.

– Mi a látogatásának oka? – néztem az ablak mellett álló férfira.

– Azt hiszem, ráakadtam valamire… Kéthlyné Berta ügyében – felelte enyhe büszkeséggel a hangjában.

– Ó! – szóltam elkerekedett szemekkel. – Mondja, kérem!

– Felkerestem azt a bérházat, ahol élt. Azon az éjszakán, amikor az asszony meghalt, az egyik lakó mintha látott volna kisurranni az otthonából egy férfit, aki nem Kéthly György volt.

– Honnan tudta, hogy nem ő volt? – kérdeztem.

– Aki elhagyta a lakást, az egy feketébe öltözött alak volt… nem sokkal később pedig megjelent Kéthly úr, teljesen más öltözékben – felelte Henrik, mire elkezdtem kutatni az elmém legmélyebb zugaiban.

Valaki valahol már használta ezt a kifejezést…

– Elterelés is lehetett – vont vállat Hermin, mire kérdőn rámeredtem. – Kéthly úr besurrant, megölte a feleségét, majd átöltözött és visszament – konstatálta.

– Mi értelme lett volna? Így is ő lett volna a fő gyanúsított… miért keverte volna magát bajba? – kérdeztem.

– Abban reménykedett tán, hogy valaki a házból meglátja őt, ahogy egy másik férfi után érkezik? – elmélkedett Szalai úr.

– Túl nagy kockázatot vállalt volna. Kedvelem Györgyöt, de ő nem ilyen agyafúrt. Egy dolog érdekli csupán: a korhely[8] életmódja.

– S ha félreismerte? – kérdezte Hermin, mire határozottan nemet intettem a fejemmel.

– Minden eshetőséget meg kell vizsgálni – mondotta Henrik –, nem szabad valakiről azt feltételezni, hogy ártatlan, csupán azért, mert kedveljük az illetőt – szólt kissé kioktatón.

– Tudom… természetesen mindennek utána kell járni – majd kérdezősködni kezdtem. – Melyik lakó mesélt önnek a feketébe öltözött alakról?

– Amikor említette a bérház nevét, ismerősnek tűnt. Hamarost rájöttem, miért. Él ott egy férfi, aki pár csengő forintért cserébe már régóta szolgáltat nekem információkat. Mindent megfigyel, szereti tudni, mi történik körülötte. Fácán néven ismert. Pár napja tért haza az otthonába. Vidéken tartózkodott – mondotta Henrik.

– Tehát ezért nem beszélhettem vele… – meredtem magam elé, majd hangosan megszólaltam: – Tudom!

– Tudja? – meredt rám Szalai úr. – Mit? Mit tud?

– Korábban egy rendőr mondotta nekem, hogy követett valakit, egy magas, fekete ruhába öltözött férfit, s így akadt rá a meggyilkolt Bori örömlány holttestére! – álltam fel, s a karomat keresztbe fonván a mellkasom előtt, elkezdtem fel s alá járkálni. – S ha ez a két férfi egy és ugyanaz?

– Sok magas, feketébe öltözött férfi lehet a Monarchiában, drágám – mondta Hermin.

– Valóban. De mekkora az esélye annak, hogy két tetem körül ketten is ugyanazt a férfit látták?

– Ez igaz – bólintott rá Hermin és cigarettára gyújtott.

– Fácán nem mondta, hogy magas volt. Csak azt, hogy fekete ruhát viselt. Az arcát nem látta – javított ki Henrik.

– Beszélhetnék vele? – kérdeztem Henriket.

– Ő csak velem hajlandó szóba állni… rejtőzködik. Nem szeretné, ha bárki tudna arról, ki is ő valójában. Nagy szerencsém, hogy énbennem megbízik. Nem akarok ezzel visszaélni. Remélem, megérti.

– Ó, ez nagy kár – sóhajtottam –, de köszönöm.

– Ha bármiféle kérdés felmerül önben, természetesen én utánajárhatok – mondta Henrik, mire köszönetképpen bólintottam egyet.

– Esetleg van arról sejtése, ki ölhette meg az örömlányt, s miért hozhatta épp ide? – nézett rám Hermin elgondolkozva. A barátném hosszan kifújta a füstöt, majd újra beleszívott a cigarettájába.

– Nincs, még… de félek, hogy a múltam árnyai újra vissza akarnak szökni az életembe – mondtam.

– Drágám. Ez kellően drámai volt – szólt Hermin elismerőn.

– Kérem, Henrik! Próbáljon meg mindent kideríteni arról a rejtélyes alakról, akiről Fácán beszélt. Szívesen venném, ha a ház többi lakójával is beszélne. Talán ön előtt hamarabb feltárják a titkaikat, mint előttem – sóhajtottam –, én pedig a holnapi napon ellátogatok a Márianosztrai fegyházba.

– A fegyházba? – kérdezte döbbenten Hermin, és sietősen beleszívott a cigarettájába, mielőtt csonkig égett volna.

– Igen. Ön nem tud róla, de Szalai úrral van egy megállapodásunk. Ideje utánajárnom, hová is tűnhetett Zólyom Margit. S természetesen Eliza halála ügyében is nyomoznom kell… a bordélyba is ellátogatok.

– Köszönöm. Én pedig megpróbálom kideríteni, hogy az én jó Fácán barátom mit is tudhat még! – szólt lelkesen Szalai úr. Hermin döbbenten nézett hol rám, hol rá.

– Maguknak aztán érdekes életük van! S én még azt hittem, hogy Párizs az izgalmak városa!

Estefelé beszédbe elegyedtem Ilonkával. Épp a konyhában tett-vett, segített a szakácsnőnek eltakarítani a koszos edényeket.

– Ilonka, kérlek, gyere velem – mondottam neki, mire kissé megilletődve követett. Köténykéje koszos volt a sok piszkos tányértól, kezét sietősen bele is törölte. Bementünk a dolgozószobámba s megkértem, foglaljon helyet az íróasztalom másik oldalán. Vonakodott megtenni.

– Inkább állnék, asszonyom. Piszkos a ruhám – felelte zavartan.

– Nyugodtan ülj le – mondtam biztatóan, mire bólintott s megtette. – Hogy érzed magad? – könyököltem az asztalra, s az állam az összekulcsolt kézfejemen nyugtattam.

– Hogy érzem magamat? – kérdezte döbbenten, s néhány szőke, kusza hajszálat hátrasöpört az arcából.

– Igen. Ismerted Elizát, érdekel, jól vagy-e.

– Há’ nem is tudom én aztat, asszonyom – vakarta meg a fejét, és kis, pisze orrát elgondolkozva felhúzta. – Nem nagyon kedveltem én ám őt – sóhajtotta –, rosszindulatú vót! Mindig bántott engemet…

– Szerinted kinek lehetett oka rá, hogy megölje őt?

– Oka? – nézett rám elkerekedett szemekkel. – Nem tudom én aztat, asszonyom! Nem is gondótam én rá… meghótt, és ennyi. De sajnálom… nagyon sajnálom. Etelkát nagyon felzaklatta a hótteste látványa. Szerencse, hogy nem én akadtam rá! Lehet, meghóttam volna ijedtemben!

– Bátor teremtés vagy, Ilonka – dőltem hátra mosolyogva –, nem hinném, hogy ennyire rád ijesztett volna egy ilyen sajnálatos dolog.

– Lehet – szólt büszkén –, láttam én mán sok mindent! De hogy Elizával mi történt – tárta szét kérdőn a kezét –, aztat nem tudom.

– Köszönöm. Ha eszedbe jut valami, kérlek, szólj.

– Igenis, asszonyom – bólogatott hevesen.

Egész este a történtek kavarogtak a fejemben. Az álmaimba is beszöktek a megoldásra váró kérdések. Felizzottak az események körülöttem, próbáltam összerakni az ügy kis darabkáit, hogy végre tisztán láthassam, mi is történik az árnyékban. Reggel a szobámba kérettem a reggelimet, egyedüllétre vágytam. Gondolkoznom kellett.

– Jó reggelt kívánok, asszonyom! – jelent meg lelkesen Gertrúd asszony. – Meghoztam a reggelijét és a friss újságokat.

– Köszönöm – mosolyogtam, s a frissen sült kenyér illata cirógatta az orromat. A tányéromon pihent egy kis vaj, szalonna, kolbász, a tálcán egy forró tea gőzölgött. A gyomrom azonnal korogni kezdett.

– Óhajt még valamit?

– Sikerült már megbarátkoznia Ilonkával? – érdeklődtem, mire gondterhelten összeráncolta a homlokát.

– Nagyon lassú az a leány, de tán nem menthetetlen – felelte kissé szigorúan.

– Örömmel hallom, hogy már jót is tud róla mondani – mosolyogtam. – Miután elköltöttem a reggelimet, küldje fel hozzám a komornám és szóljon Sanyinak, hogy fogja be a lovakat a kocsi elé.

– Utazni készül?

– Igen – bólintottam, miközben lelkesen kentem a kenyeremre vajat –, Márianosztrára megyek – folytattam.

– Értem, asszonyom. Úgy teszek, ahogy ön azt meghagyta. Jó étvágyat kívánok! – majd távozott.

Miután elfogyasztottam a reggelimet, egyesével átolvastam a lapokat. Ráakadtam az egyikben Szalai Henrik cikkére az otthonomban talált női holttestről. Igen szemléletes és részletes beszámolót készített, természetesen ehhez az én szerény személyemre is szüksége volt. Ugyanezen lap társasági rovatában felfedezni véltem egy számomra igen fájdalmas hírt.

„Lévay Márton úr és Csernovics Viktória kisasszony házasságkötése szeptember hó 17-én, szűk családi körben megtartatik.”

Dühösen összezártam az újságot. Sietősen letöröltem az arcomra gördülő cseppeket, s igyekeztem a szám remegését kordában tartani, mélyen beszívva és kifújva a levegőt nyugalmat erőltetni magamra. Nem tartozik énrám Márton élete. Mást választott, más asszonyt mondhat majd a feleségének. Egyszer el fog múlni ez a fájdalom is…

Elhessegettem a fájó gondolatokat, s hamarosan már barna utazóruhámban ülve rázkódtam a rémes utakon Márianosztra felé. Szemem előtt a börzsönyi hegység által körülölelt völgyben felsejlett a fogház épülete, mely kettős tornyával magasodott az ég felé. A régi kolostor sárga-fehérre meszelt falai, s az ódon kapu látványa azonnal nyugtalanságot váltott ki belőlem. A fogház előtt néhány férfi őrt láttam fel s alá sétálni; valószínűleg ők felügyelték, hogy az ott fogva tartott asszonyok ne szökhessenek meg.