„Reid ravaszságot ravaszságra halmoz, a történet, amit elénk varázsol, egy ékszerdoboz telis-tele különös kincsekkel és veszélyes babonák elcsent darabkáival. A Tündérkirály rejtélye olyan kíméletlen, mint a dagály, és olyan elbűvölő, mint egy tündér alkuja.” – Melissa Albert, a New York Times-bestseller Bűnös szívünk mélyén szerzője

„Fájdalmasan hangulatos és gyönyörűen elmés; A Tündérkirály rejtélye az első oldaltól kezdve magával ragad. A mágia, a mítosz és a rejtély varázslatos keveréke.” – Rory Power, a New York Times-bestseller Vadak szigete szerzője

„Mint mindig, Ava Reid világa ezúttal is egészen élőnek és ismerősnek hat a maga gazdag történelmével. Ez is tele van mítoszokkal és babonákkal, valamint omladozó, vén házakra zúduló heves viharokkal. Magával ragadó, romantikus olvasmány, sok felfedeznivalóval.” – Kendare Blake, a Három sötét korona #1 New York Times-bestseller szerzője

„A Tündérkirály rejtélye kísérteties és elegánsan megírt regény, a generációkon átívelő történetek, a dédelgetett mítoszok és a féltve őrzött igazságok költői boncolgatása. Sötéten romantikus és nyugtalanítóan hátborzongató, ez a könyv még sokáig ott motoszkál majd a fejemben.” – Erin A. Craig, a New York Times-bestseller Só és bánat háza és a Small Favors szerzője

„Oly hangulatos, csodákkal teli és kísérteties, mint egy félig homályba vesző álom. A Tündérkirály rejtélye egy szerelmes levél a mesékhez – és mindazokhoz, akiket elhallgattattak vagy elfeledtek a továbbadásuk során. Effy és Preston gyengéden megrajzolt, csodálatos főszereplők, és biztos, hogy elnyerik az olvasók szívét, ahogy az enyémet is megnyerték.” – Allison Saft, a New York Times-bestseller Far Wilder Magic szerzője

„Ez egyike azon a könyveknek, amelyek eszünkbe juttatják, miért is olvasunk egyáltalán. A Tündérkirály rejtélye új, varázslatos magasságokba emeli a „Dark Academiát”. Reid egyedülálló, rendkívüli tehetség.” – Sasha Peyton Smith, a New York Times-bestseller The Witch Hunt szerzője

„A Tündérkirály rejtélyeben Reid megkérdőjelezi a mesék eszméjét, azt, hogy ki írja őket, és kiknek szólnak. A szívszorító felfedezések, buja világépítés és próza – mely olyan gyönyörű és kegyetlen, mint a tenger – mellett olyan választ ad, amit nem fogok egyhamar elfelejteni. Újra meg újra képes lennék elolvasni ezt a könyvet; abszolút tökéletes.” – Courtney Gould, a The Dead and the Dark szerzője

„Költői, mélyreható és tragikusan gyönyörű, ez a könyv kísérti majd az álmaidat. Reid minden tekintetben teljesít – a hangulatos tengerparti háztól kezdve a fájdalmasan reményteli románcon át a hatalom, a nemek és az irányítás természetének feltárásáig, A Tündérkirály rejtélye romba dönt, majd újraépít.” – Vaishnavi Patel, a New York Times-bestseller Kaikeyi szerzője

„Egyszerre kísérteties és szeretetteli. Az omladozó hegyoldalak és a tomboló tenger között játszódó, hangulatos történet a csontjainkig hatol. Romantikus, gyönyörűen megírt és erőteljes.” – Rachel Griffin, a New York Times-bestseller The Nature of Witches szerzője

„A Tündérkirály rejtélye egy lírai, meghatóan érzékeny és varázslatosan romantikus történet, tele olyan prózával, mely magával ragad, és elrepít egy szeszélyes és gótikus világba. Újra meg újra ajánlani fogom ezt a gyönyörű és elgondolkodtató könyvet.” – Isabel Ibañez, a Together We Burn szerzője

Ava Reid: A Study in Drowning

Copyright © 2023 by Ava Reid

This edition is published by arrangement with Sterling Lord Literistic, Inc. and Andrew Nurnberg Associates

Hungarian Translation © Kéri Andrea

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ava Reid: A Study in Drowning

Del Rey, Penguin Random House group of companies, 2023

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978-615-6507-19-8

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Christin Engelberth

Szerkesztő: Tegyi Tímea

Korrektor: Kótai Kata

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: ifjúsági, fantasy, gótikus

Jamesnek.

Ez egy szerelmi történet.

– Elutasítom a tükröket – szólt a Tündérkirály. – Elutasítom őket a te nevedben, és az enyémben is. Ha látni akarod önmagad, alkonyatkor nézz bele a tavacskákba, amit a dagály hagyott hátra maga után. Nézz bele a tengerbe!

RÉSZLET AZ ANGHARADBÓL, EMRYS MYRDDIN TOLLÁBÓL, IDŐSZÁMÍTÁSUNK SZERINT 191-BŐL

Egy

Úgy kezdődött, ahogy minden más: egy lánnyal a parton, rémülten és sóvárogva.

RÉSZLET AZ ANGHARADBÓL, EMRYS MYRDDIN TOLLÁBÓL, IDŐSZÁMÍTÁSUNK SZERINT 191-BŐL

Aplakát olyan szakadt és elnyűtt volt, mint egy lap, amit valakinek a kedvenc könyvéből téptek ki. Ez bizonyára szándékos lehet, futott át Effy agyán. A rajzvásznaihoz hasonló vastag, sárga pergamenre nyomtatták. A szélei felkunkorodtak – szégyenlősen, vagy védelmezőn, mintha a pergamen valamiféle titkot rejtegetne.

Effy két kezével lesimította a papírt, majd hunyorogva kémlelni kezdte a rejtélyes szöveget. Kézzel írták, a tinta több helyen elkenődött, és még inkább elmosódott egy meghatározhatatlan formájú vízfolt által, ami úgy festett, mint egy anyajegy vagy egy penészpaca.

Az Építészeti Kar nagyra becsült hallgatóinak!

Llyria nemzetének kiváló írója, EMRYS MYRDDIN hagyatékának kezelői pályázatot írnak ki egy birtokház tervezésére, amelyet a néhai szerző szülővárosa, a Kilencharang-öbölbeli Saltney határában húznak majd fel.

Kérjük, hogy a javasolt építmény – a HIRAETH KÚRIA – elég tágas legyen ahhoz, hogy otthonul szolgáljon a fennmaradt Myrddin családnak, valamint a Myrddin által hátrahagyott könyvek, kéziratok és levelek terebélyes gyűjteményének.

Kérjük ugyanakkor, hogy a tervek tükrözzék Myrddin személyiségét, valamint tekintélyes és nagy befolyással bíró munkásságának szellemét.

Kérjük, hogy a terveket legkésőbb ősz közepéig postázzák a lenti címre. A nyertest a tél első napján értesítjük.

Három feltétel, csakúgy, mint Myrddin tündérmeséiben. Effy már-már meglepődött, hogy a plakát nem követelt egy csepp vért vagy egy hajfürtöt a jelentkezőktől. Keze szinte öntudatlanul is a szokásos fekete szalaggal átkötött aranyló hajkoronájába túrt. Laza tincsek repdestek az egyetem aulájának álmos, verőfényes levegőjében.

– Pardon – szólalt meg valaki.

Effy tekintete átsuhant a válla fölött. Egy barna tweedzakót viselő építészhallgató állt mögötte, aki előre-hátra himbálózott a sarkán, elég ingerülten. A lány még sosem látta őt ezelőtt.

– Csak egy pillanat – felelte a lány. – Még nem fejeztem be az olvasást.

Gyűlölte a hangja remegését, és a bátortalanságával láthatóan a másik diák szívébe sem lopta be magát, aki válasz helyett csak dohogott. Effy egyre hevesebben kalapáló szívvel fordult vissza a plakát felé. De már nem volt mit elolvasnia, csak a cím virított a papír legalján, se aláírás, se holmi kedélyes Sok szerencsét! elköszönés.

A háta mögött álló diák topogni kezdett. Effy benyúlt a táskájába, és addig turkált benne, amíg előhalászott egy kupak nélküli, porral és szösszel borított tollat. Az ujjbegyéhez nyomta a hegyét, de nem jelent meg a nyomában tintapaca.

Görcsbe rándult a gyomra. Újra odanyomta. Hallotta, ahogy a mögötte álló fiú egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát, és az öreg fa megnyikordult alatta, mire Effy a szájába kapta a tollat, és addig szívta, amíg megérezte a a tinta fémesen maró ízét.

– A szentek szerelmére! – csattant fel a fiú.

Effy kapkodva a kézfejére firkantotta a címet, és behajította a tollat a táskájába. Elrongyolt a faltól, a plakáttól és a fiútól, mielőtt az bármit tehetett vagy mondhatott volna. Ahogy fürgén végigrobogott az előcsarnokon, még épp elcsípte a fiú elmormolt káromkodásának végét.

Forróság kúszott fel az arcán. Lebámult a kézfején kanyargó tintára, és igyekezett az elméjébe vésni a szavakat. Mire a műterembe ért, a betűk a felismerhetetlenségig elmosódtak, mintha a cím csupán holmi gúnyosan rövid élettartamú varázsige lett volna. A kegyetlen mágia a tündérnépség fizetőeszköze volt, legalábbis Myrddin könyveiben. Annyiszor olvasta már mindegyiket, hogy Myrddin világának szabályai úgy rásimultak az övére, mint a fényes pauszpapír a lemásolandó eredetire.

Nem számított, hogy elmosódott. Effy már kívülről fújta címet. A fiú elsuttogott szitkozódása ezzel szemben csupán erőtlen visszhang maradt a fejében. Három lehetséges oka lehetett annak, hogy a srác ilyen lenézően bánt vele, és egyik sem volt kifejezetten mesébe illő.

1. Ő volt az egyetlen női hallgató az építészeti karon. Még ha a fiúval eddig nem is volt közös órájuk, még ha csak egy pillantást sem vetett soha Effyre az épületében, a nevét akkor is biztosan látta már a vizsgaeredményeken, később pedig az aulában kihelyezett egyetemi névsoron. Pár héttel ezelőtt valamelyik névtelen igazságosztó tollat ragadott, és Effy vezetéknevét, a Sayre-t, valami sokkal züllöttebbre változtatta az utolsó két betű kicserélésével.

2. Ő volt az egyetlen női hallgató az építészeti karon, és a vizsgán jobb eredményt ért el a fiúnál. Ez is lehetséges volt. Elég magas pontszámot szerzett az irodalmi képzéshez is, de ott nem fogadtak nőket, így hát Effynek be kellett érnie az építészettel – kevésbé tekintélyes, kevésbé izgalmas, és, legalábbis ami őt illeti, mérhetetlenül nehezebb. Az agya egyszerűen nem egyenes vonalakban és tökéletes szögekben gondolkodott.

3. A fiú tudott Corbenic mesterről. Amikor Effy rá gondolt, csupán apró részletek jutottak eszébe: a férfi karjának sűrű, sötét szőrzetébe fészkelt aranyóra. Ennek a felnőttes mivolta a mai napig megdöbbentette. Az egyetemen kevés fiúnak volt ilyen sűrű és sötét karszőrzete, és még kevesebbnek volt drága karórája, ami belefészkelhetne.

Effy szorosan lehunyta a szemét, tovatűnésre kényszerítve az elméjében megjelenő képet. Amikor újra kinyitotta, az előtte függő krétatábla üvegesnek tűnt, mint egy éjszakai ablak. Ezernyi homályos, félig láthatatlan dolgot képzelt mögé.

A műtermi professzora, Parri mester épp a szokásos bemutatkozásánál tartott, kizárólag arganti nyelven. Az egyetem legújabb előírását hat héttel ezelőtt, Effy első szemeszterének kezdetén vezették be. Hivatalosan az intézmény elenyésző számú arganti diákja iránti tiszteletből, nem hivatalosan viszont afféle megelőző félelemből. Ha Argantia nyeri meg a háborút, vajon Llyria egész területére rákényszerítik majd a saját nyelvüket? A gyerekek idegen magánhangzóik megformálásával és igeképzésük magolásával nőnének fel, ahelyett, hogy llyriai költészetet tanulnának?

Úgy vélték, jó ötlet lehet az egyetem tanulóinak némi előnnyel indulni.

Ám miután Parri mester önkéntelenül is visszaváltott llyri nyelvre, Effy agya még mindig úgy kóválygott, mint a fáradt kutya, amelyik képtelen lefeküdni horpasztani. Parri mester arra kérte őket, hogy az óra végére készüljenek el két keresztmetszettel. Effy az Alvók Múzeumának újratervezését választotta. Ez volt Caer-Isel városának legkedveltebb turistalátványossága, valamint a llyri mágia feltételezett központja. A hét Mesemondó feküdt ott üvegkoporsókban, némán oltalmazva Llyriát a fenyegetésektől. Egyesek szerint az ország legkeservesebb pillanatára vártak, hogy feltámadjanak, és megvédjék a hazájukat. Ez csupán falusi mendemonda vagy vallásos igazság volt, attól függően, kit kérdezett az ember.

Mióta Myrddint – épp a szemeszter kezdete előtt – nyugalomra helyezték, a belépőjegyeket elkapkodták, és hosszú sorok kígyóztak a múzeum előtt. Effy három alkalommal is megpróbált bejutni, órákig várakozott, de a jegypénztárnál mindig elutasították. Így hát nem volt más választása, el kellett képzelnie, hogyan festhettek a Mesemondók, ceruzával megrajzolva szunnyadó arcukat. Myrddinére különös figyelmet fordított. Még halálában is bölcsnek és szelídnek hatott, ahogy egy apának kell, gondolta a lány.

De most, miközben Parri mester hangja szüntelenül körbefonta, mint dagály a partvonalat, Effy lapozott egyet a vázlatfüzetében, és felvéste a szavakat: HIRAETH KÚRIA.

A műterem után Effy a könyvtárba sietett. Csupán egyik keresztmetszetét adta be, és az sem sikerült valami fényesen. A szintezés csapnivaló volt – csálé, mintha a múzeumot egy csipkés sziklaszirtre építették volna Caer-Isel kifogástalanul rendezett központjában. Az egyetemi épületek kagylóhéjként íveltek köré, csupa halovány márvány és napszítta, sárga kő.

Álmában sem merészelt volna ilyen silány munkát leadni odahaza a gimnáziumban. Ám az egyetem megkezdése óta eltelt hat hétben annyi minden megváltozott. Ha reménnyel, szenvedéllyel vagy akár csak kicsinyes versenyszellemmel telve érkezett Caer-Iselbe, az már gyorsan szertefoszlott. Az időt egyszerre érezte szűkösnek és végtelennek. Úgy fodrozódott fölötte, mintha csupán elsüllyedt szobor lenne a tengerfenéken, ugyanakkor ide-oda hányta és összerázta, mint hullámok az élettelen testet.

A Hiraeth Kúria szavak most mégis horogként akadtak meg az elméjében, valami cél felé hajszolva őt, még ha az igen homályos volt is. Talán éppen azért, mert ilyen homályos volt. A bosszantó gyakorlati részletek híján sokkal könnyebben hitte el, hogy ez a cél elérhető közelségben van.

A könyvtár épülete legfeljebb öt percre volt az építészeti kartól, de ahogy a Bala-tó felől süvítő szél az arcát csapkodta, és jeges ujjait a hajába mélyesztette, az idő valahogy hosszabbnak érződött. Szaporán vágott át a kétszárnyú ajtón, kifújva a hideg levegőt. Azután már bent is volt, beburkolta őt a sűrű csend.

Az egyetemen töltött első napján – a Corbenic mestert megelőző napon – Effy meglátogatta a könyvtárat, ami nagyon megtetszett neki. Becsempészett magával egy csésze kávét, és egy használaton kívüli teremben kötött ki a hatodik emeleten. Még a felvonó is kimerültnek tűnt, mire felért az úti céljához, nyöszörgött, csikorgott, és úgy zörgött, mintha apró csontokat ráznának egy ládában.

A hatodik emelet adott otthont a legősibb könyveknek, a legkétesebb témákban: Llyria fókatündér-vadászatának történetéről szóló kötetek (mint Effy megtudta, meglepően jövedelmező üzletnek számított, míg a selkie-k a kihalás szélére nem kerültek). Egy arganti gombákról szóló útmutató, több oldalas lábjegyzetekkel arról, hogyan lehet megkülönböztetni az arganti szarvasgombát a felsőbbrendű llyri fajtáktól. Egy beszámoló a Llyria és Argantia között dúló számos háború egyikéről, egy életre kelt puska szemszögéből közelítve.

Effy bekucorodott egy márványablak alá, a legeldugottabb alkóvba, amit csak talált, és szinte falta azokat a misztikus könyveket. Különösen érdekelték a tündérekről szóló kötetek, órákon át lapozgatott egy szerzeményt az Oxwich melletti tündérkörökről, majd egy másik, régen elhunyt professzor etnográfiáját a tündérnépségről, akikkel ott találkozott. Az ilyen évszázados beszámolókat az egyetem délvidéki babonának csúfolta, és a talált könyveket utálatos módon a fikciós művek közé sorolták.

Ám Effy hitt bennük. Mindet elhitte: a bemagolt tudományos leírásokat, a délvidéki néphiedelmeket, az eposzokat, amelyek a Tündérkirály cselszövéseire figyelmeztettek. Bárcsak irodalmat tanulhatott volna! Megírhatná a saját megszállott tanulmányait a hite alátámasztására. Az építészeti tanszék csapdájában kikötni olyan érzés volt, mintha befogták volna a száját, és elnémították volna.

Mégis, e pillanatban az előcsarnokban állva a könyvtár hirtelen hátborzongató helynek tűnt. A magány, amely egykor nyugalommal töltötte el, most hatalmas, üres térré vált, ahol rossz dolgok történhetnek. Pontosan nem tudta megfogalmazni, hogy mi – a lelkében valamiféle megfoghatatlan rettegés kavargott. A csend olyan volt, mint az elkerülhetetlen katasztrófa előtti másodpercek; mintha egy poharat figyelt volna, ahogy egyre távolabb támolyog az asztal pereme felé, és várta a pillanatot, amikor felborul, és darabokra hullik. Nem értette pontosan, hogy a korábban oly ismerős dolgok egyszerre miért érződtek ellenségesnek és különösnek.

Ma nem szándékozott hosszasan elidőzni ott. Effy felnyargalt a végeláthatatlan márványlépcsőn, léptei halk visszhangot vertek. A boltíves mennyezet és a rajtuk húzódó fafaragás olyan érzést keltett benne, mintha egy díszes antik ékszerdoboz belsejében járna. Porszemek úsztak az aranyszínű fényoszlopokban.

Elérte a patkó alakú kölcsönzőpultot, majd mindkét kezét a kifényesített fára simította. Az asztal mögött ülő nő közömbösen pillantott fel rá.

– Jó reggelt – csicseregte Effy a lehető legragyogóbb mosollyal, amit képes volt kipréselni magából. Csak erős jóindulattal lehetett ezt reggelnek nevezni. Negyed háromra járt. De csak három órája volt ébren, épp elég ideje ahhoz, hogy magára kapkodja a ruháit, és beérjen a műterembe.

– Miben segíthetek ma? – kérdezte a könyvtáros rezzenéstelen arccal.

– Van valamilyen könyvük Emrys Myrddinről?

A nő arckifejezése megváltozott, a szeme megvetően összeszűkült.

– Ennél azért konkrétabbnak kell lennie. Fikció, ismeretterjesztő, életrajz, elmélet…

– Ismeretterjesztő – szakította félbe azonnal Effy. – Bármi az életéről, a családjáról. – Remélve, hogy ezzel kissé megkedvelteti magát a könyvtárossal, hozzátette: – Már megvan az összes regénye és verseskötete. Ő a kedvenc íróm.

– Magának és a fél egyetemnek – dohogott a nő elutasítóan. – Várjon itt!

Azzal eltűnt a kölcsönzőpult mögötti ajtón. Effy orra viszketni kezdett az öreg pergamen és a penész szagától. A szomszédos szobákból áthallatszott a könyvek lapozgatásának és a mennyezeti ventilátorok lassan hasító pengéinek nesze.

– Szia! – szólította meg valaki.

A fiú volt az az egyetem előcsarnokából, aki mögé lépett, hogy megnézze a plakátot. Tweedzakóját most a hóna alá csapta, nadrágtartója peckesen feszült hófehér ingére.

– Szia – felelte Effy reflexszerűen. A szó furcsán hatott ebben a nesztelen, üres térben. Lekapta a kezét a recepciós pultról.

– Az építészeti karra jársz, ugye? – szólalt meg a fiú, de hanghordozásában semmi kérdő nem volt.

– Igen – válaszolta Effy tétován.

– Én is. Beküldesz pályázatot? A Hiraeth Kúria projektre?

– Azt hiszem. – Hirtelen nagyon furcsa érzése támadt, mintha víz alatt lenne. Az utóbbi időben egyre gyakrabban fordult elő vele. – És te?

– Szerintem igen. Tudod, dolgozhatnánk rajta együtt. – A fiú a pult peremére kulcsolta a kezét, és olyan erővel szorongatta, hogy az ujjai elfehéredtek. – Úgy értem, küldjünk be közös tervet! A szabályok nem említik, hogy ilyesmi tilos lenne. Együtt nagyobb esélyünk lenne a szerződés elnyerésére. Híressé válnánk. Diploma után Llyria legtekintélyesebb tervezőirodái versenyeznének a kegyeinkért.

Az elsuttogott szitokszó emléke ott döngicsélt elméje hátuljában, alig hallhatóan, de kitartóan.

– Nem hinném. Azt hiszem, már tudom, mit fogok csinálni. Az egész műtermi órát a felvázolásával töltöttem. – Halkan felkuncogott, azt remélve, hogy ezzel tompíthatja kissé a visszautasítás élét.

A fiú azonban nem nevetett, de még csak vissza sem mosolygott. Egy hosszú pillanatra néma csend telepedett közéjük.

Amikor ismét megszólalt, a hangja egészen elmélyült.

– Olyan szép vagy. Tényleg. Te vagy a leggyönyörűbb lány, akit valaha láttam. Tudsz róla?

Ha Effy igennel felelne, beképzelt hárpiának tűnne. Ha a fejét rázva visszautasítaná a bókot, akkor álságosan szerénykedne, és csak az ártatlant adná. A tündérekre jellemző átverés volt ez. Nem felelhetett úgy, ami ne ítélné kárhozatra.

Így hát hebegve ennyit mondott:

– Talán segíthetnél a keresztmetszetekkel Parri órájára. Az enyémek csapnivalóak.

A fiú felélénkült, teljesen kihúzta magát.

– Szívesen – vágta rá. – Megadom a telefonszámomat.

Effy előhalászta táskájából a tollát, majd átnyújtotta. A fiú a lány csuklójára kulcsolta az ujjait, és ráfirkantotta a hét számjegyet a kézfejére. A víz zubogásához hasonló fehér zaj ismét elnyomott minden mást a lány fejében, még a ventilátorok berregését is.

Kinyílt a pult mögötti ajtó, és kilépett rajta a könyvtárosnő. A fiú eleresztette Effyt.

– Hát jó – mondta. – Hívj, ha dolgozni szeretnél a keresztmetszeteiden.

– Úgy lesz.

Effy megvárta, amíg a fiú eltűnik a lépcsőn, majd visszafordult a könyvtároshoz. Elzsibbadt a keze.

– Sajnálom – közölte ekkor a nő. – Valaki kivette az összes Myrddinnel kapcsolatos könyvet.

Effy önkéntelenül is magasra szökő hangon visszhangozta:

– Mindent?

– Nagyon úgy tűnik. Nem vagyok meglepve. Rendkívül népszerű szakdolgozattéma. Mivel nemrég halt meg, jó táptalajt kínál. Kiaknázatlan lehetőségeket rejt. Az összes irodalomhallgató arra ácsingózik, hogy elsőként írhassa meg az életrajzát.

A lány gyomra görcsbe rándult.

– Tehát egy irodalomhallgató vette ki őket?

A könyvtáros bólintott. Benyúlt az asztal alá, és előhúzta a naplót, melynek minden sora és oszlopa tele volt könyvcímekkel és a kölcsönzők nevével. Felütötte egy oldalon, amelyen életrajzok és elemző tanulmányok címei sorakoztak. A Kölcsönző oszlopba ugyanazt a nevet vésték újra meg újra göcsörtös, de jól olvasható betűkkel: P. Héloury.

Arganti név. Effy úgy érezte, mintha arcul csapták volna.

– Hát, köszönöm a segítséget – motyogta, kitörni készülő könnyeitől gombóc költözött a torkába. A tenyerébe vájta a körmét. Itt nem sírhatta el magát. Nem volt már gyerek.

– Nincs mit – felelte a könyvtáros. – Felhívom, ha visszahozzák a könyveket.

Odakint Effy addig dörgölte a szemét, amíg elapadtak a könnyei. Olyan igazságtalan volt. Hát persze hogy egy irodalom szakos csapott le előbb a könyvekre. Naphosszat gyötrődtek Myrddin nevezetes költeményeinek minden egyes strófája, leghíresebb regénye, az Angharad minden egyes sora felett. Minden áldott nap azzal foglalkozhattak, amire Effynek csupán éjjelente volt ideje, miután befejezte összecsapott építészeti beadandóit. A takaró alatt, a lámpafény halvány bűvkörében az Angharad szakadt példányát bújta, ami állandóan az éjjeliszekrényén hevert. Ismerte a gerinc összes repedését, a lapok összes apró gyűrődését.

És egy arganti. El sem tudta képzelni, hogyan kerülhetett egy ilyen az irodalmi karra, ami az egyetem legnagyobb presztízsű képzésének számított, főleg egy olyan, aki Myrddint kutatta. Myrddin Llyria nemzeti szerzője volt. Az egész olyan érzést keltett benne, mintha a sors megforgatta volna a kést a gyomrában, mint a személye ellen szóló és kegyetlen arculcsapás. A név ott lebegett az elméje előtt, a maga akkurátus írásmódjával: P. Héloury.

Miért is képzelte, hogy ez sikerülhet? Effy nem volt valami nagyszerű építész: csupán hat hete kezdte meg első szemeszterét az egyetemen, és két tárgyból máris a bukás veszélye fenyegette. Háromból, ha nem készíti el azokat a metszeteket. Édesanyja azt tanácsolná, hogy ne vesztegesse az idejét. Csak koncentrálj a tanulmányaidra, mondaná. A barátaidra. Ne fáraszd magad olyasmivel, amit nem tudsz elérni. Nem kegyetlenségnek szánná.

A tanulmányaid, visszhangzott a fejében édesanyja elképzelt hangja, Effy pedig Parri mester lenéző pillantására gondolt. A lány az orra elé emelte az egyik vázlatát, és addig rázta, amíg a lap fodrozódni kezdett, mintha Effy csak egy rovar lenne, akit el akar hessegetni.

A barátaid. Effy lepillantott a kézfején virító számra. A fiú nullái és nyolcasai kövéren dudorodtak, mintha igyekezett volna minél nagyobb bőrfelületet befedni a kék tintával. Hirtelen rátört a rosszullét.

Valaki durván vállon találta őt, ahogy elcsörtetett mellette, mire Effy rádöbbent, hogy elállja a könyvtár bejáratát. Zavartan pislogva lesietett a lépcsőn, és két hangosan morajló, fekete kocsi között lavírozva átrohant az utca túloldalára. Ott állt egy kis móló, ami a Bala-tóra nézett. Áthajolt a korláton, jobb ökle harmadik bütykét dörzsölgette, mint afféle nyugikövet. Az ujj ott véget is ért, fényes heges sebhelyet hagyva maga után. Ha a fiúnak fel is tűnt a gyűrűsujja hiánya, egy szóval sem említette.

Gyalogosok suhantak el mellette. Bőrtáskás diákok siettek az órájukra, szájukból meggyújtatlan cigaretta lógott. A széles látószögű kamerákkal felszerelkezett turisták félszeg, akadozó sorokban hömpölyögtek az Alvók Múzeuma felé. Effy fülét megütötte különös akcentusuk. Llyria legdélebbi régiójából, Százfenékből származhattak.

Lába alatt a Bala-tó hullámai félénken nyaldosták a kőmóló oszlopait. Fehéren habzott a víz, mint nyál a kutya szájában. Effy valami baljós zaklatottságot érzett az ár szelídsége alatt, mintha gúzsba kötötték volna, és szabadulni akart. A vihar egyetlen szempillantás alatt kitörhetett. Az eső hatására hirtelen fekete esernyők emelkednének gombaként a magasba, és az összes turistát elmosná az utcáról.

Effy a szűnni nem akaró ködfátyolon keresztül megpillantotta a tó túlpartját és az ott elterülő zöld mezőket. Argantia az, Llyria ellenséges északi szomszédja. Régebben azt gondolta, a probléma abban gyökerezik, hogy az argantik és a llyrik túlságosan különböznek egymástól, ezért képtelenek felhagyni a háborúskodással és gyűlölködéssel. Argantia mindig azt állította, hogy Llyria kincsei és hagyományai valójában az övék. Llryia ellenben örökösen azzal vádolta Argantiát, hogy elorozza a hőseiket és a történelmüket. A nemzeti szerzők kinevezése – akik később Alvókká válnak majd – Llyria törekvése volt olyan értékek létrehozására, amit Argantia nem sajátíthat ki magának.

Elavult hagyomány volt, mégis kötelességtudóan követték, akkor is, ha a legtöbb északi nem hitt a délvidéki babonákban: amikor Llyria tankjai végiggördültek azon a zöldellő vidéken, amikor a puskáik kikandikáltak az Argantia földjébe vájt lövészárkokból, az Alvók varázslata védelmezte őket. Amikor az arganti ágyúk besültek, vagy az évszakra nem jellemző köd kúszott át a csatatéren, az is az Alvók mágiájának műve volt.

Az elmúlt néhány évben a háború holtpontra jutott. Időnként távoli lövések hangja dörrent fel az égen, ám ezt könnyen össze lehetett téveszteni a mennydörgéssel. Caer-Isel lakói, Effyt is beleértve, megtanulták úgy kezelni, mint a közlekedés afféle fehér zaját, ami bosszantó ugyan, de elkerülhetetlen. A lány azt remélte, Myrddin Alvóvá avatásával a szerencse végre Llyriának kedvez majd.

Nem volt más választása, mint hinni az Alvók mágiájában, Myrddin mágiájában. Ez volt az a szilárd alap, amire egész élete épült. Bár tizenhárom évesen olvasta először az Angharadot, már jóval azelőtt is a Tündérkirályról álmodott.

Sós vízpermet nyaldosta az arcát. A pokolba azzal az irodalmárral, azzal az argantival, P. Hélouryval! A pokolba Parrival és azokkal a rémes keresztmetszetekkel! Fáradt volt. Belefáradt abba, hogy ennyire erőlködött valami olyasmiért, amit valójában nem is akart. Belefáradt a rettegésbe, hogy szembetalálkozhat Corbenic mesterrel a folyosón vagy az egyetem aulájában. Belefáradt az emlékekbe, amelyek éjjelente a szemhéja mögé kúsztak, az apró kis részletekbe: a férfi húsos ujjaira, elfehéredő ujjperceire, ahogy az ökle összeszorult és elernyedt.

Effy felállt, és összefogta a haját. Feje felett az ég vasszínűvé változott, a felhők vészjósló indulattól duzzadtak. A villamos keresztülcsattogott az utcán, még a közelgő mennydörgésnél is hangosabban – ezúttal valódi mennydörgés, nem pedig ágyútűz hangja. A lány begombolta a kabátját, és a kollégium felé vette az irányt, amikor eleredt az eső.

Nedves hajjal tántorgott be a diákotthonba, vízcseppek potyogtak a szempilláiról, és víz tocsogott a csizmájában is. Effy lerúgta a lábáról, majd kihajította a folyosóra, ahol két üres puffanással ért földet. Nyilván azzal kell végződnie ennek a napnak, hogy elkapja őt Caer-Isel egyik nyomorúságos őszi zápora, hiába menekült fejvesztve az eső elől.

Hoppon maradása felett érzett dühe kissé alábbhagyott a nagy erőfeszítésben, így hát Effy immár nyugodtabb hangulatban akasztotta fel a kabátját, majd kicsavarta a haját is.

Lakótársa hálószobájának ajtaja nyikorogva feltárult.

– Effy?

– Bocsánat – motyogta nyakába felkúszó pírral. Csizmája még mindig ott hevert a folyosó végén. – Nem tudtam, hogy itthon vagy.

– Semmi baj. Maisie is itt van.

Effy bólintott, majd valamiféle bágyadt restelkedéssel a cipő felé indult. Rhia a küszöbről figyelte, sötét fürtjei kócosak voltak, fehér blúzát pedig láthatóan kapkodva gombolta be. Effy nem először szakított félbe valami magánjellegűt Rhia és kedvese között, ami az egész helyzetet csak még megalázóbbá tette.

– Jól vagy? – érdeklődött a lány. – Förtelmes idő van odakint.

– Persze. Csak nem volt nálam esernyő. És három tárgyból bukásra állok.

– Értem – préselte össze az ajkát Rhia. – Nekem úgy hangzik, mintha rád férne egy ital. Mi az ott a kezeden?

Effy lesandított. Az esőtől a kék tinta elmaszatolódott, és végigfolyt a csuklóján.

– Ó – nyögte. – Megtámadott egy óriás tintahal.

– Rémisztő. Ha megtörölközöl, bejöhetsz, és ihatsz velünk egy teát.

Effy szája hálás mosolyra húzódott, majd bevonult a fürdőszobába. Mindenki azt mondta neki, hogy az egyetemi kollégiumok undorítóak, érkezésekor mégis igyekezett úgy gondolni rá, mint egyfajta kalandra, mint az erdei kempingezésre. Most viszont egyszerűen csak unalmasan, borzalmasan gusztustalan volt. A csempék közötti fuga mocskos volt, a kád peremét pedig émelyítő, narancssárga szappanhabgyűrű szegélyezte. Amikor Effy lerántotta a törölközőjét a fogasról, látta, hogy egy természetellenesen gigantikus pók eliszkol, majd eltűnik a fal egyik repedésében. Még sikítani sem volt ereje.

Amikor immár kissé szárazabban újra kilépett a folyosóra, Rhia ajtaja résnyire nyitva állt, szobáját lágy, sárga lámpafény töltötte be. Maisie az ágy szélén kuporgott kezében egy gőzölgő bögrével, gesztenyebarna haját sebtében összetűzött kontyba fogta.

– Láttam odabent Watsont – közölte Effy Rhia íróasztali székére zuttyanva.

– Nem, Watsont én magam nyomtam össze, nem emlékszel? Ez inkább Harold.

– Tényleg – mormolta Effy. – Watson dicsfényben távozott. – Tíz percbe is beletelt, mire lesikálták a fürdőszoba faláról a fekete mocskot.

Miközben Rhia megtöltötte Effy bögréjét, Maisie megkérdezte:

– Hogyhogy minden pók férfi?

– Mert akkor sokkal kielégítőbb érzés eltaposni őket – vágta rá Rhia, lehuppanva kedvese mellé az ágyra. Így látni őt, ilyen könnyed meghittséggel Maisie köré fonódva, Effy hirtelen betolakodónak érezte magát.

Örökös gyötrelem volt ez számára, a nemkívánatosság érzése. Bármerre járt is, Effy mindig attól félt, hogy kilóg a többiek közül. Belekortyolt a teájába. Melegsége segített enyhíteni zavarát.

– Azt hiszem, bukásra állok három tárgyból – jegyezte meg. – És még csak az őszi szemeszter közepén járunk.

– Akkor még szerencse, hogy csak ősz van – mondta Maisie. – Rengeteg időd van javítani.

Rhia szórakozottan babrálta Maisie egyik hajtincsét.

– Vagy egyszerűen otthagyhatnád. Gyere át hozzánk a zeneiskolába! A zenekarnak több fuvolistára van szüksége.

Effy nem vallotta be, bármilyen bosszantó volt is néha, az építészet még mindig kevésbé érződött kudarcnak, mint ha a zenét választaná. Az építészeti kar számított a második legrangosabbnak az egyetemen. Ha nem tanulhatott irodalmat, mint azt eredetileg tervezte, legalább úgy tehetett, mintha mindvégig az építészet lett volna az első számú választása.

– Nem hinném, hogy ez teljesen életszerű lenne, szerelmem – vetette közbe Maisie, majd Effy felé fordult. – Akkor mit fogsz csinálni?

Effy kis híján beszámolt nekik a plakátról. Emrys Myrddinről, a Hiraeth Kúriáról és a vázlatfüzetében megbúvó legújabb skiccről. Rhia meglehetősen spontán típus volt, telis-tele vad ötletekkel, többek közt – de nem kizárólag – olyasmivel, mint egy hét alatt megtanítalak fuvolázni, és lopózzunk fel az asztronómiai szakkollégium tetejére, Maisie ezzel szemben már-már idegesítően racionálisnak bizonyult. Ő jó eséllyel azt felelte volna Effynek, hogy őrültség egyáltalán fontolóra vennie.

E pillanatban a Hiraeth Kúria adta lehetőség, az álom, az övé volt, és csakis az övé. Hiába tűnt elkerülhetetlennek, hogy előbb-utóbb csúfos véget ér, szeretett volna legalább még egy kicsit álmodozni.

Így hát végül egyszerűen megvonta a vállát, és hagyta, hogy Rhia megpróbálja rábeszélni, inkább tanuljon meg orgonálni. Effy megitta a teáját, és jó éjszakát kívánt a többieknek. Ám amikor visszatért a szobájába, legcsekélyebb szándéka sem volt aludni. A bőre alatt viszkető csalódottság és vágyakozás nem akart csillapodni.

Inkább leült a vetetlen ágyára, és magához vette az Angharad egyik megviselt példányát.

Az Angharad Myrddin leghíresebb műve volt. Egy fiatal lány történetét mesélte el, akiből a Tündérkirály menyasszonya lett. A tündérek aljas, agyafúrt és mindig többet akaró népség voltak. Az embereket csupán játékszernek tekintették, szórakoztatta őket kicsinyes, törékeny halandóságuk. Bűbájuk által szinte hipnotikusan gyönyörűnek látszottak, mint egy tarka mintájú, halálos harapású kígyó. Varázserejüket olyasmire használták, hogy az emberek addig hegedüljenek, amíg leesik az ujjuk, vagy addig táncoljanak, amíg vérezni kezd a lábuk. Effy néha mégis azon kapta magát, hogy szinte már maga is szerelmes a Tündérkirályba. Kegyetlenségének bensőséges mivolta megdobogtatta a szívét. Volt valami rendkívül intim az erőszakban, tűnődött. Minél jobban ismertél valakit, annál nagyobb fájdalmat voltál képes okozni neki.

A könyv főhősnőjének megvoltak a maga trükkjei, hogy megtévessze és elbűvölje a Tündérkirályt: kenyér és só, ezüstharangok, berkenye, vasfűző. Effynek pedig ott volt az altatója. Egyet, néha kettőt is bevett, majd álomtalan álomba merült.

Kihajtotta a könyv védőborítóját, ahová Myrddin szerzői fotóját és életrajzát nyomtatták. Visszahúzódó remeteként élt, különösen a halála előtti néhány évben. A róla írt újságcikkek kimértek és hivatalosak voltak, híresen elutasított minden interjúkérést. A fekete-fehér, kissé szemcsés fényképet távolról készítették, csupán Myrddin profilja látszott rajta. Sötét sziluettje egy ablak előtt szobrozott, arcát elfordította a kamerától. Effy tudomása szerint ez volt az egyetlen létező fénykép Myrddinről.

Egy Myrddin előtt tisztelgő háznak legalább ennyire rejtélyesnek kell lennie. Vajon járt még olyan hallgató az építészeti karra, aki felfogta ezt? Aki ismerte műveinek minden egyes betűjét, az elsőtől az utolsóig? Effy kételkedett benne. A többiek csak a presztízsre, a pénzdíjra vágytak, mint az a fiú a könyvtárban. Egyiküket sem érdekelte, hogy Myrddinről volt szó. Egyikük sem hitt a régi mágiában.

Altató pirulái aznap éjjel érintetlenül hevertek a komódján. Ehelyett Effy előhúzta a vázlatfüzetét, és hajnalig rajzolt.

Kettő

A mesemondás olyan művészet, mely legmélyebb nagyrabecsülésünket érdemli, és mesemondóinkat a llyri kulturális örökségünk védelmezőinek kell tekinteni. Ily módon az irodalmi szakkollégium lészen az egyetem legelőkelőbb képzése, ahol megköveteljük a legmagasabb felvételi pontszámokat, és a legszigorúbb kritériumok teljesítését. Ennek értelmében nem lenne helyénvaló a nők felvétele, hiszen nem tettek tanúbizonyságot az irodalmi elemzés vagy megértés képességére.

RÉSZLET SION BILLOWSNAK A LLYRI EGYETEM MEGALAPÍTÁSAKOR ÍRT LEVELÉBŐL, IDŐSZÁMÍTÁSUNK ELŐTT 680-BÓL

Tehát tényleg elmész – mondta Rhia.

Effy bólintott, belekortyolva égetően forró kávéjába. Körülöttük a többi diák tintafoltos kezében tollat szorongatva, az összpontosítástól összeszorított ajakkal görnyedt a könyve fölé. A kávégép daráló és duruzsoló hangokat hallatott, a tányérok csörömpöltek, ahogy felszolgálták rajtuk a pitéket és kalácsokat. A Kótyagos Költő Caer-Isel diákjainak kedvenc kávézója volt, mindössze egysaroknyira az Alvók Múzeumától.

– Nem akarlak elkeseríteni, vagy a Szentek őrizzenek, úgy beszélni, mint Maisie, de nem gondolod, hogy ez kissé különös? Úgy értem, miért választanának egy elsőéves építészhallgatót egy ilyen jelentős feladatra?

Effy benyúlt a táskájába, majd előhúzott egy félbehajtott papírlapot. A kávéscsészéje és Rhia félig megevett péksüteménye között manőverezve az asztalra simította, majd várta, hogy Rhia nyakát nyújtogatva elolvassa a takaros, sötét tintával ráfirkantott betűket.

Kedves Ms. Sayre!

Azért írok, hogy gratuláljak Önnek a Hiraeth Kúria megtervezésére benyújtott pályázatának kiválasztásához. Számtalan tervet kaptam kézhez, de úgy éreztem, messze az Öné tisztelgett legjobban édesapám öröksége előtt.

Örömmel meginvitálom Önt Saltney-ba, hogy személyesen is elbeszélgessünk a tervrajzáról. Remélem, hogy látogatása végére kézhez vehetem a végleges tervrajzokat, hogy minél előbb nekiláthassunk az építkezésnek.

Hiraethbe jutása érdekében kérem, szálljon fel a legközelebbi Caer-Iselből Lalestonba induló vonatra, majd szálljon át a Saltney-ba tartó szerelvényre. Előre is elnézését kérem a hosszú és fáradságos utazásért. A képviselőm, Mr. Wetherell felveszi majd Önt az állomáson.

A legnagyobb odaadással,

Ianto Myrddin

Ahogy Rhia felpillantott a levélből, Effy azonnal hadarni kezdett:

– Már megmutattam Fogg dékánnak. Engedélyezte, hogy a következő hat hetet Saltney-ban töltsem, és a házon dolgozzam. És megbeszéli Parri mesterrel, hogy beszámítsa a műtermi kreditembe. – Igyekezett önelégültnek tűnni, bár sokkal inkább megkönnyebbülést érzett. Bárcsak ott lett volna, hogy lássa, amint Parri összecsippenti az orrát, ahogy a dékán közli vele a hírt.

– Hát – motyogta Rhia egy pillanattal később –, azt hiszem, valósnak hangzik. Bár a Százfenék… ott egészen más, mint errefelé.

– Tudom. Vettem egy új anorákot és egy tucat pulóvert.

– Nem erre gondoltam – felelte Rhia halvány mosollyal az arcán. – Úgy értem, odahaza mindenki abban a hitben él, hogy kizárólag az Alvók gátolják meg Argantiát abban, hogy a földig bombázza Llyriát. A Szentekre, a szüleim meg voltak győződve arról, hogy eljön a második Vízbe Fúlás, mielőtt Myrddint felszentelték volna. Itt senki sem hisz az Alvókban.

De én igen. Ám Effy megtartotta magának a gondolatot. Rhia délvidéki volt, és gyakran beszélt lekicsinylőn aprócska szülőfalujáról, és annak mélyen vallásos lakóiról. Effy nem érezte helyénvalónak, hogy vitába szálljon vele, emellett saját meggyőződését sem szívesen osztotta volna meg vele. Az effajta babonaság nem illett egy északi lányhoz, aki jó nevű északi családból származik, és Llyria második legrangosabb egyetemén tanul.

Így hát Effy inkább megtartotta magának a véleményét, és csak ennyit mondott:

– Megértem. De nem maradok ott sokáig. És megígérem, hogy nem fogok sós tengervíztől bűzleni, amikor hazajövök.

– Ó, félig halként fogsz visszatérni – tódította Rhia. – Higgy nekem!

– Melyik felem?

– Az alsófeled – vágta rá pár pillanatnyi gondolkodás után.

– Gondolj bele, mennyit fogok spórolni a cipőkön.

A könyvtár mámorosan üresen kongott, nagyrészt valószínűleg a hideg miatt. Köd gomolygott lefelé Argantia zöldellő dombjairól, és kísértetként lebegett Caer-Isel fölött. Az egyetem harangtornya úgy viselte magán a ködöt, mint özvegyasszony a fátylát. A diákok felfüggesztették a könyvtár oszlopcsarnoka alatti dohányzást, attól tartva, hogy a lelógó jégcsapok felnyársalják őket. Az iskola alapítójának, Sion Billowsnak a szobra minden reggel újabb réteg zúzmarába burkolózott.

Effyt sosem hívta fel a könyvtárosnő Myrddin könyvei kapcsán. Bárki volt is az a P. Héloury, láthatóan nem akart egyhamar megválni tőlük. A tudat már három hete emésztette őt, halványan parázsló haragként gomolygott a gyomra legmélyén. Gondolatban elgyakorolta a vele lefolytatott vitákat, olyan forgatókönyveket képzelt el, ahol ő kerül ki dicsőségesen ezekből a szócsatákból. Ám a dühét egyik sem enyhítette igazán.

Aznap azonban Effy egészen más okból látogatott el a könyvtárba. Lifttel felment a harmadik emeleti földrajzi részlegbe. A terem zsúfolásig tömve volt könyvespolcok labirintusával, azok között pedig számtalan poros, rejtett zuggal. A lány levett a polcról egy terjedelmes atlaszt, majd talált magának egy ilyen kis sarkot közvetlenül az egyik jégvirágos ablak alatt.

A sziget térképénél lapozta fel a könyvet. Ott hömpölygött a Naer folyó, ami függőlegesen kettészelte a földet, mint a kékes árnyalatú ér a kézfején. És ott volt persze Caer-Isel is – egy lábjegyzettel, ami a város arganti nevét, Ker-Ist emlegette –, mint egy ormótlan uszadékdarab a Bala-tó közepén.

A Llyria és Argantia közötti hivatalos határvonalat egy óriási acélkerítés jelentette, amit szögesdrót tekercsek koronáztak. Pontosan középen metszette el a városközpontot, kis híján épp az Alvók Múzeumán keresztül. Effy elzarándokolt a kerítéshez az egyetemen töltött első hetében, és megdöbbentette a szigorú szabályozottsága. Jó néhány szürke egyenruhás biztonsági őr szobrozott a kerítés mentén, szőrmesapkájuk alatt mogorva arccal. A lány végignézte, ahogy egy kisebb csoport – talán egy család – érkezik az arganti oldalról, majd belekezd a papírok és útlevelek bemutatásának hosszadalmas folyamatába; az őrök fürge mozdulatokkal, a gyerekek pedig egyre vörösebb arccal, ahogy a hidegben ácsorogtak. Fejük fölött a két zászló hadakozott egymással és a széllel: zöld mezőn fekete kígyó Argantiáén, és fehér mezőn vörös kígyó Llyriáén. Kis idő múltán már túl fájdalmas volt nézni, és Effy sietve távozott, a szégyen furcsa érzésével.

Ujja lefelé vándorolt a térképen. Észak-Llyria csupa zöldellő domb volt, napfényes és ködös foltok váltakozásával, zömök fákkal és kőházakkal, szűk utcákkal tarkított kisvárosokkal, és a legnagyobb várossal, Draefennel. Ez volt Llyria közigazgatási központja, és itt állt Effy családjának háza is, ahol édesanyja és nagyszülei felnevelték őt. Draefen két hegycsúcs közötti völgyben terült el kényelmesen, a Naer folyó két oldalán. Az égbolton a felhők és a gyárak füstje keveredett, a horizont vonalát pedig fehér vitorlák csúcsai szabdalták, mint a tavi szörnyek uszonyai, melyekben már egyetlen északi sem hitt. Azt hitte, ha meglátja, akár csak az atlasz pergamenjére felfirkantott skiccként is, talán elfogja a honvágy, de többnyire csak az olaj, a só és a halbelsőségek szagát juttatta eszébe. Effy tekintete gyorsan továbbsiklott rajta.

Draefentől és Lalestontól – az utolsó városkától, amit bármiféle értelmes embernek oka lehetett felkeresni – délre pedig ott feküdt Százfenék. Llyria legdélebben fekvő száz mérföldjét egyenetlen partok, halászfalvak, omladozó fehér sziklák és zord, ormótlan tengerpartok alkották, amelyek kavicsai egyenesen átvágták a csizmát. Még az illusztráció is elhamarkodottnak tűnt, mintha a művész gyorsan végezni akart volna vele, hogy továbbléphessen valami jobbra.

A Kilencharang-öböl úgy festett, mint a cafat, amit egy kutya kiharapott egy rothadó húsdarabból. Effy végigsimított rajta hüvelykujjával, követve az öböl csipkézett körvonalát. Emrys Myrddin innen származott, Százfenék legaljáról, egy olyan lehangoló és eldugott kis helyről, hogy Effy már a gondolatát is alig volt képes felfogni. Annyira más volt, akár egy másik ország is lehetne, gondolta. Egy más világ.

Az ajtó nyikorgásának nesze megriasztotta a lányt. Kikandikált a könyvespolc mögül, és látta, ahogy egy másik diák lép be a terembe, tengerészkabátját a hóna alá csapva, a hidegtől még mindig zihálva. Kabátját és oldaltáskáját letette az egyik asztalra, majd a lány felé mozdult, mire a hideg kezdett futkosni Effy gerincén. A gondolat, hogy a fiú rátámad a sarokban a padlón kuporgó lányra, egyszerre volt kínos és furcsán félelmetes. Effy felállt, és igyekezett halkan eltűnni a fiú szeme elől, de az így is meglátta.

– Szia – mondta egész barátságos hangon.

– Szia – dünnyögte akadozó hangon a lány.

– Bocs, nem kell elmenned. Azt hiszem, van itt elég hely mindkettőnknek – húzódott mosolyra a fiú szája, felvillantva a fogai körvonalát.

– Semmi baj – felelte a lány. – Úgyis menni készültem.

Effy megpróbált elmenni mellette, hogy visszategye az atlaszt a helyére, de a fiú az utolsó pillanatig nem lépett félre, hogy elengedje, így a karjuk összeért. A lány szíve a torkába ugrott. Ostobaság, szidta magát azonnal. A fiú nem csinált semmi rosszat. Mégis – a szoba levegője hirtelen besűrűsödött. Ki kellett jutnia.

Aztán megakadt a szeme a fiú zakójára felvarrt folton. Az irodalmi kar jelvénye volt.

– Ó! – kiáltott fel túlzott hirtelenséggel és hangerővel. – Irodalmat tanulsz?

– Igen. – A fiú tekintete az övébe fúródott. – Elsőéves vagyok. Miért?

– Csak azon tűnődtem… – Effy tétovázott. Biztosra vette, hogy a kérdése furcsának fog tűnni. Ám oly régóta mardosta őt a morbid, keserű kíváncsiság. – Ismersz arganti diákokat a karon?

A fiú a homlokát ráncolta.

– Nem hinném. Nos, néhányat talán, a második vagy harmadik évfolyamon. De nem jellemző. Biztosan el tudod képzelni, miért. Úgy értem, hány arganti akar llyri irodalmat tanulni?

Effy ugyanezen tépelődött.

– Tehát egyiküket sem ismered névről?

– Nem, ne haragudj.

Effy igyekezett nem látványosan csalódottnak tűnni. Tudta, hogy igazán gyerekes dolog P. Hélouryt megtenni minden keserűségének forrásává. De az egész olyan nyomorultul igazságtalan volt. Argantia évszázadok óta Llyria ellenségének számított. Miért lehetett hát, hogy egy arganti tanulmányozhatta Llyria irodalmát, pusztán azért, mert férfi, ő viszont nő létére nem? Miért nem számított, hogy az utolsó betűig ismerte Myrddin összes művét, és a fél életében az Angharaddal az éjjeliszekrényén aludt? Hogy egyszer megpróbált vasból fűzőt készíteni magának, és berkenyeágakat tett a szobája küszöbére?

– Semmi gond – mondta, de a hangjába mégis némi bosszúság vegyült. A fiú értetlenül meredt rá, ezért szükségét érezte, hogy magyarázatot adjon. – Csak arról van szó, hogy szerettem volna kikölcsönözni néhány könyvet Myrddinről…

– Ó – vágott a szavába a fiú. – Te is Myrddin egyik híve vagy.

A hangja becsmérlőn csengett. Effy arca lángba borult.

– Szeretem a munkásságát. Sokan vannak így ezzel.

– Sok lány. – A fiú arcára olyan kifejezés ült ki, amit Effy nem igazán tudott értelmezni, aztán tetőtől talpig végigmérte a lányt. – Figyelj, ha bármikor kérdéseid merülnének fel Myrddinről, vagy bármi másról, én szívesen…

Effy gyomra összeszorult.

– Bocs – nyögte. – Most tényleg mennem kell.

A fiú szóra nyitotta a száját, de a lány már nem várta meg a választ. Lehajította az atlaszt az asztalra, és kirobogott a teremből. A vére a fülében zubogott. Miután leereszkedett a lifttel a földszintre, kisietett a könyvtár dupla ajtaján, és visszaért a csípős hidegbe, csak akkor érezte, hogy újra képes lélegezni. Ugyanaz a belső hang közölte vele, hogy gyerekesen és nevetségesen viselkedett. Csupán néhány szó, egy összeszűkülő tekintet, és máris úgy reagált, mintha valaki kést döfött volna belé.

Elhomályosult tekintettel tette meg a kollégiumi szobájába vezető utat. Rhia nem volt otthon, a saját szobája pedig lényegében üresen állt, hiszen minden holmija a kofferébe pakolva várta, hogy magával vigye Saltney-ba. Az egyetlen, ami még ott árválkodott, az Angharad példánya volt, szamárfülesen annál az oldalnál, ahol a Tündérkirály először ágyba vitte Angharadot. Mellette pihent az altatós üvege.

Kivett egyet, és víz nélkül lenyelte. Ha nem tette volna, tudta, hogy aznap éjjel a Tündérkirály megrohamozta volna az álmait.

Csupán egyetlen tennivalója akadt.

A tanácsadója irodájának ajtaja szélesebbnek és magasabbnak tűnt, mint a folyosó többi szobájáé. Mint egy ódon kézirat cirádás betűi: a legelső díszes, barokkos és hatalmas az utána következő apró, hétköznapi szöveghez képest.

Effy felemelte a kezét, és a fára simította a tenyerét. Kopogni akart, de valahol útközben a teste felhagyott az elméje által kigondolt céllal.

Nem számított. A túloldalról csoszogó hang hallatszott, egy mormolt káromkodás, majd az ajtó kitárult.

A zavartan pislogó Corbenic mester meredt le rá.

– Effy!

– Bejöhetek?

A férfi mereven bólintott, majd félreállt, hogy beengedje. Az irodája épp olyan volt, mint amilyenre a lány emlékezett: annyira tele volt zsúfolva könyvekkel, hogy csupán egy keskeny csapás vezetett az ajtótól az íróasztalig, a poros redőnyöket pedig annyira leeresztették, hogy csak egy késhegynyi fény szűrődött át rajtuk. Bekeretezett diplomák sorakoztak a falon, mint preparált állatfejek.

– Kérlek – szólalt meg a férfi –, foglalj helyet!

Effy azonban megállt a zöld karosszék mögött.

– Elnézést, hogy nem kértem időpontot. Én csak… – Elakadt a szava, gyűlölte cérnavékony hangját. Corbenic mester könyékig feltűrte az ingujját, felfedve sötét karszőrzetét és a fölötte csillogó aranyórát.

– Nem probléma – felelte, bár a hangjából olyan ridegség áradt, amitől Effy legszívesebben összezsugorodott és eltűnt volna a redőny aprócska résén keresztül. – Gyanítottam, hogy előbb vagy utóbb visszatérsz. Hallottam a kis tervedről.

– Ó – rándult görcsbe Effy gyomra. – Feltételezem, Fogg dékán számolt be róla.

– Igen. Csodával határos módon újra szóba áll velem. – Corbenic mester hangja még fagyosabbra váltott. – Saltney elég távol van a nagyvárostól.

– Erről akartam beszélni magával. – A lány a karosszék hátuljából kiálló, laza szövetszálakat babrálta. – Fogg dékán azt mondta, hogy a téli szünet kezdetétől számolva kapok hat hetet, és Parri mesterrel is megbeszélte, hogy számítsa be a műtermi kreditembe, de szükségem van még…

– Azt akarja, hogy a tanácsadód is hagyja jóvá a dolgot – fejezte be a férfi flegmán a lány helyett. Hatalmasnak tűntek fehér ingét gyűrögető ujjai.

Effy vett egy mély lélegzetet, és megkapaszkodott a karosszékben. Hosszú zöld fonaldarabot húzott ki belőle, ami úgy nézett ki, mintha egy indacsomót szorongatna. De a fotel már azóta ilyen rongyos állapotban volt, hogy először látta. A szemeszter kezdetén valahányszor Effy elhagyta Corbenic mester szobáját, még órákkal később is ilyen apró, zöld szálakat talált a hajában.

Lassan benyúlt a zsebébe, és előhúzta az összehajtogatott pergament.

– Csak az aláírására van szükségem.

Tessék. Kimondta. A mellkasa azonnal könnyebbnek érződött. A sarokban álló ingaórán ketyegtek a másodpercek, úgy csorogtak lefelé, mint a földre záporozó esőcseppek. Reszkető kézzel nyújtotta oda a papírt a férfinak, és az jó darabog nem szólt semmit, nem tett semmit, míg hirtelen nekilódult.

Effy ösztönös, botladozó lépést tett hátra, ahogy a férfi kikapta a kezéből a pergament.

Corbenic mester halk, rövid kuncogást hallatott.

– Ó, a Szentek szerelmére! Nem kell pironkodó fruskának tettetned magad.

A lány szíve olyan hangosan és gyorsan vert, hogy alig hallotta a saját hangját, ahogy azt mondta:

– Továbbra is maga a tanácsadóm.

– Igen, hát nem meglepő…? Biztosra vettem, hogy Fogg dékán kipenderít téged, vagy elbocsát engem.

– Nem mondtam el senkinek – nyögte ki Effy lángoló arccal.

– Hát, mégis kitudódott, nem igaz? – vágta rá Corbenic mester, bár láthatóan összeroskadt, hátát az íróasztalának vetve. Egyik óriás tenyerét fekete hajába temette. – Múlt héten találkoztam Fogg dékánnal. Magánkívül volt a dühtől. Ez akár a karrierembe is kerülhetett volna.

– Tudom.

Olyan jól tudta, hogy másra sem volt képes gondolni, amikor a férfi ott magasodott fölötte abban a karosszékben. Amikor a tarkóját markolta, amikor a napsugár halványan megcsillant az övcsatján, Effy csak arra tudott gondolni, mennyire veszélyes ez az egész. Corbenic mester fiatal volt, jóképű, a kar üdvöskéje. Ő meg a dékán rendszeresen együtt teáztak. Nem volt szüksége a lányra.

De ó, nagyon is úgy tett, mintha így lenne.

– Olyan csinos vagy – duruzsolta neki a férfi szinte lélegzet-visszafojtva. – Gyötrelem újra meg újra végignézni, ahogy minden héten bejössz ide, azzal a zöld szemeddel és aranyló hajaddal. Ha elmész, csak az jár a fejemben, mikor jössz vissza legközelebb, és hogyan élhetem túl egy ilyen gyönyörűség látványát, amit nem szabad megérintenem.

A férfi olyan gyengédséggel vette kezébe a lány arcát, ahogy egy múzeumi kurátor bánik a műtárgyakkal. Effy pedig érezte, hogy előbb kihagy, majd zakatolni kezd a szíve, épp úgy, ahogy kedvenc részei olvasása közben, az Angharad szamárfüles oldalain.

– Ez minden, amit akarsz tőlem? – Corbenic mester ejtett pár tollvonást a papiroson, majd a lány kezébe nyomta, miközben mélyet horkantva felnevetett. – Tudod, mi a véleményem, Effy. Okos lány vagy. Fényes jövő áll előtted, ha végre leszállsz a fellegekből. De hogy egy elsőéves diák ilyen léptékű megbízatást vállaljon? Ez meghaladja a képességeidet. Képtelen vagyok megérteni, a Myrddin család miért írt ki egyáltalán pályázatot tanulóknak. Ráadásul, feltételezem, még sosem jártál Lalestontól délre.

Effy megrázta a fejét.

– Nos. Százfenék az a fajta hely, ahonnan a fiatal lányok elmenekülnek, és nem oda szöknek vissza. Ildomosabb lenne Caer-Iselben maradnod, és feljavítanod a jegyeidet. Ha korrepetálásra van szükséged Parri mester órájára, segíthetek.

– Nem – vágta rá sietve Effy, zsebre vágva a pergament. – Minden rendben.

Corbenic mester kifürkészhetetlen tekintettel meredt rá, a késő délutáni napfény megcsillant a karórája számlapján.

– Te az a fajta lány vagy, aki előszeretettel nehezíti meg a saját életét. Ha nem lennél olyan csinos, már rég megbuktál volna.

Effynek szúrt a szeme, ahogy elhagyta Corbenic mester irodáját, de nem volt hajlandó sírni. Visszafelé menet az egyetem aulájában megpillantotta a kifüggesztett osztálynévsort, rajta a nevével. A vezetéknevét áthúzták, és lotyóval helyettesítették.

Miután meggyőződött róla, hogy senki sem jár arra, Effy letépte a papírt, összegyűrte, és kivitte az épületből. A szíve hevesen kalapált. Százfenék az a fajta hely, ahonnan a fiatal lányok elmenekülnek, és nem oda szöknek vissza. Talán ő is menekült. Talán szándékosan nehezítette meg a saját életét. De nem bírta tovább elviselni az árvíz zúgását a fülében, a szemére boruló ködöt, a rémálmokat, amiket csak az altatója megsemmisítő ereje fojtott el. Ugyan nem volt délvidéki, de pontosan tudta, milyen érzés fuldokolni.

Elhaladt a könyvtár mellett, ki egyenesen a mólóra. Ott állt a korlát fölé hajolva, a szél mardosta az arcát, miközben belehajította az összegyűrt papírt a Bala-tó dermesztő vizébe.

Három

Mi a sellő, ha nem egy fulladó nő,

Mi a selkie, ha nem egy dacos feleség,

Mi a mese, ha nem egy halászháló, mely mindkettőt

Felmarja a sötét hullámok szelíd áradatából?

RÉSZLET AZ ELÉGIA EGY SZIRÉNHEZ CÍMŰ VERSBŐL, ÖSSZEGYŰJTVE AZ EMRYS MYRDDIN ÖSSZES KÖLTEMÉNYEI IDŐSZÁMÍTÁSUNK SZERINT 196 ÉS 208 KÖZÖTT CÍMŰ KÖTETBEN

Effy begyömöszölte a kézitáskájába az Angharadot. A koffere tele volt nadrágokkal, új garbókkal és meleg gyapjúzoknikkal. Rhia vele tartott a vasútállomásra.

– Biztosan nem tudlak meggyőzni, hogy ne csináld ezt? – kérdezte a lány.

Effy csak a fejét rázta. Az utasok szürke és rozsdabarna foltokká összemosódva suhantak el mellettük. Rhia nagylelkű, eszes és előítéletektől mentes lány volt, és kellően jóindulatú ahhoz, hogy soha ne említse az Effyről és Corbenic mesterről keringő pletykákat.

De a rózsaszín tablettákról neki sem volt tudomása, azokról, melyeket Effy mindig magánál tartott arra az esetre, ha a világ szövetének szélei homályosodni kezdtek volna. Rhia nem tudott a Tündérkirályról, és még soha egyetlen oldalt sem olvasott az Angharadból. Nem értette, mit jelent Myrddin Effy számára, és azt sem, mi elől menekül. Rhia délvidéki volt, neki azonban mégsem volt fogalma arról, milyen érzés fuldokolni.

Egy karimás kék kalapot viselő nő furakodott el Effy mellett, és rálépett a lábára.

– Hiányozni fogsz. Add át Maisie-nek, hogy az övé lehet a szobám.

– Úgy lesz. – Rhia az ajka szélét rágcsálta, majd sikerült magára erőltetnie szokásos vakító mosolyát, miközben a mozdony úgy fütyült, mint egy forró teáskanna. – Légy óvatos! Légy okos! Légy kedves!

– Mindhárom egyszerre? Ez túl nagy kérés.

– Ebben az esetben megelégszem kettővel. Te választhatsz – felelte Rhia. Effy köré fonta a karját, átölelte, és egy hosszú pillanatra, míg lehunyt szemmel barátnője bolyhos, barna hajába fúrta az arcát, Effy még a szélcsendes tengernél is békésebbnek érezte magát.

– Így már sokkal tűrhetőbb – dünnyögte Effy. Szétváltak, ahogy elhaladt mellettük egy édesanya, két ingerlékeny kinézetű gyereket ráncigálva maga után. – Köszönöm.

Rhia homloka ráncba szaladt.

– Mit?

Effy nem felelt. Nem igazán tudta. Pusztán hálás volt, amiért nem kellett egyedül a peronon ácsorognia.

A többi utas lehelete fehér felhőkben gomolygott körülöttük, övek és tárcaláncok csörrentek, magas sarkú cipők fémes hangon koppantak a csempézett padlón. Effy felvonszolta a bőröndjét a fedélzetre, és az ablakból figyelte, ahogy a vonat kigurul az állomásról. Nem nézett félre, amíg Rhia integetve el nem tűnt a tömegben.

Úgy tervezte, dolgozni fog a vonatúton, még a vázlattömbjét és a tollát is betette a kézitáskájába. De amint a szerelvény rágördült a Bala-tavon átívelő, délre vezető hídra, az elméje megtelt valamiféle homályos, mégis mindent elsöprő rettegéssel. Vázlatfüzete vakító fehérségétől és a tavon tükröződő kora délelőtti napsugarak ragyogásától könnybe lábadt a szeme. A mellette ülő nő újra meg újra hol jobbra, hol balra keresztbe rakta a lábát, és a bőrhöz érő selyem sziszegésének hangja annyira elvonta a figyelmét, hogy Effy nem tudott másra koncentrálni.

Llyria északi része elszáguldott mellette, smaragdzölden virítva a télben. Amikor Lalestonban át kellett szállnia, lekászálódott, és bódultan, a kofferét maga után vonszolva átkelt a peronon. Bár nem látott kifelé, a levegőt párásnak és sűrűnek érezte, az ablakokon esővíz csordogált.

Ahogy ötöt ütött az óra, megérkeztek Saltney-ba. Caer-Iselben a nap még télidőben is makacsul tapadt a láthatár vonalához, Saltney-ban azonban sűrű hamufeketében játszott az égbolt, a viharfelhők úgy kavarogtak, mint a gőz a fazékban.

Ahogy az utolsó utasok is leszálltak, Effy ott állt az utcalámpa fényének vizenyős pocsolyájában, a sötét, üres utat bámulva. Fogalma sem volt, merre tovább.

Az elméjére köd ereszkedett. Bár számtalanszor átolvasta Ianto levelét, most mégsem tudta felidézni az ügyvéd nevét, akinek fel kellett volna vennie őt az állomáson. Wheathall? Weathergill? Senkitől sem kapott egy telefonszámot, amit felhívhatna. És ahogy végigkémlelt a gyéren megvilágított utcán, egyetlen kocsit sem látott.

Csupán apró, mocskos épületek sorakoztak ott, ajtajaik és ablakaik feketék, mint a föld. Lejjebb nádtetős házak együttesét látta, amelyek úgy emelkedtek ki a szúrós fűből, mint kitört fogak. A távolból a sziklákon megtörő hullámok halk nesze hallatszott.

Feltámadt a szél, Effy úgy érezte, mintha egyenesen átfújna a kabátján és vastag gyapjúszvetterén is, hajával ostorozva az arcát. Érezte benne a tenger sós ízét, alsó ajkán megtapadtak a szemcsék. Szorosan lehunyta a szemét, de a homlokába villanó éles fájdalom egyre erősödött, pontosan a szemöldöke között.

Csak a szél és a jeges sötétség vette körül, rendületlenül és végtelenül. Reggelig nem jön több vonat, mit fog addig csinálni? Talán senki sem jön érte. Talán az egész megbízatás egy bohózat volt, egy hiszékeny elsőéves kárára elsütött tréfa.