1.

Elsőként a különös illat ébresztett. Idegenül, ugyanakkor intenzíven vett körül. Nem csak a bútorokból vagy a fal sötét faborításaiból áradt. Egyszerűen ott volt mindenütt.

Másodikként az öcsém ébresztett, aki hangosan kiabált odalentről:

– Luuuzie, gyere le!

Mérgesen húztam a fejemre a takarót. Még nem álltam készen erre a napra. Ráadásul korai is lett volna felkelni, hiába csicseregtek a madarak őrült hangosan odakinn, és hiába sütött be a szobámba a nap. Ami egyébként elsősorban azoknak a rémes nagyifüggönyöknek volt köszönhető, amelyek csupán az ablak alsó részét takarták. Már tegnap, megérkezésünk után az volt az első gondolatom, miután megláttam ezeket a rondaságokat, hogy rögvest megszabadulok tőlük, amint ma felkelek. Végtére is én nem vagyok százhúsz éves, mint ezek a horgolt akármik az ablakon. De aztán arra gondoltam, hogy ha ezek a függönyök kinézetük ellenére már több mint száz éve ott lógnak, én is adhatok nekik még egy esélyt.

Más lányok egyetlen percet sem vesztegettek volna rájuk, egyszerűen új függönyt akartak volna. De mami túl sok tiszteletet plántált belénk minden iránt, ami régi. Olyasmiket szokott mondogatni, hogy a „régi dolgok történeteket őriznek”. Persze az már egyáltalán nem érdekelte, hogy kíváncsi-e ezekre a történetekre bárki. Ami régi volt, azt automatikusan értékesnek tekintette. Punktum. Így aztán a mi családunkban senki sem merte megkérdőjelezni ezt az elvet, hacsak nem akart összeveszni mamival. Én pedig ezt mindig igyekeztem elkerülni.

– Luuuzie! Reggeliiiii! – Benno nem kegyelmezett.

Felsóhajtottam. Az öcsémnek ez a költözés hatalmas kalandot jelentett. A régi villa, a hatalmas kert és ez a sok régimódi kramanc teljesen lázba hozták.

Na jó, még csak ötéves volt.

Vetettem még egy utolsó pillantást a plafon repedéseire, és kikászálódtam az ágyból. Ez volt az első éjszakám az Éva-villában, de nagyon úgy nézett ki, hogy még sok száz fogja követni.

Magamra rángattam a farmeromat, belebújtam egy pólóba, és elindultam lefelé az emeletről. Az öreg falépcső minden lépésnél megreccsent a lábam alatt.

Odalent is éreztem a fura szagokat. Mintha sok minden egyszerre illatozott volna. Nem kellemetlenül, de egyértelműen szokatlanul. És ez a szagfelhő hátulról és szemből egyszerre közelített. Betöltötte az egész szobát, olyan volt, mint amikor valaki túlságosan beparfümözve száll be, mondjuk, egy liftbe, és otthagyja maga után az átható, erős illatot. Remélhetőleg nem fog ezentúl rám telepedni, és nem fogja messziről jelezni az érkezésemet, akár akarom, akár nem.

Szerencsére volt néhány megszokott illat is, mint például a kávéé, a pirítósé vagy az olvadt vajé. Ezeket követve botorkáltam a földszintet borító dobozok közt a konyha felé. A családom tagjai már mind ott ültek a nagy ebédlőasztal körül. Benno a lekvárt nyalogatta a pirítósáról, miközben a székével előre-hátra billegett.

– A lekvár önmagában nem reggeli – mondta neki papi, alighanem aznap már nem először.

– Jó reggelt! – mondtam a konyhába lépve.

– Jó reggelt, édesem – felelte mami, és belekortyolt a reggeli kávéjába, majd újra belemélyedt az aznapi újságba.

Minden olyan volt, mint lenni szokott. Leültem az asztalhoz Benno mellé, elvettem egy pirítóst a kosárból, és jó vastagon megkentem lekvárral.

– Jól aludtál? – kérdezte mami az újságja mögül olyan meleg pillantást vetve rám, hogy még a jég is megolvadt volna tőle. Többnyire bármit elért ezzel nálam, csakhogy ma nem.

– Fogjuk rá – válaszoltam vonakodva, és beleharaptam a lekváros pirítósba.

Papi elhúzta a száját.

– Mindig az első éjszaka a legnehezebb. A mi hálónkban úgy süvít a szél, akár a hegytetőn. A nyakam teljesen beállt a huzattól. – És eltúlozva masszírozni kezdte a nyakát, olyan szenvedő képet vágva közben, mint aki épp meghalni készül. Ez abszolút jellemző volt rá. Minden helyzetet próbált valami tréfával elütni. De most papi módszere sem működött nálam.

– Jobb lett volna, ha egyszerűen otthon maradunk – jegyeztem meg kissé epésen. – Vagy legalább egy rendes házba költözünk, ahol például van központi fűtés.

– Tessék? – nevetett fel mami meglepetten. – Hiszen az Éva-villa maga a megtestesült álom, örülhetünk, hogy ilyen olcsón hozzájutottunk. Mások bezzeg boldogok lennének, ha itt lakhatnának.

– Igen, boldogok, ha ez a múzeum nem dől össze, és temeti őket maga alá. – Itt mély lélegzetet vettem. – Ha pedig elmesélném nekik, hogy a fürdőszobai kályhában egy óra hosszat kellett fűteni, hogy jöjjön némi meleg víz a csapból, hát biztosan belesárgulnának az irigységbe.

– Luzie! – Mami összehajtogatta az újságját, és mérgesen nézett rám. – Egy kis fűtésbe még senki sem halt bele. Igazán örülhetnél, hogy nem egy új építésű tucatházban kell élned! Igen, a villa öreg, de pont ezért lélegzetelállítóan szép. És mondd csak, kinek van manapság antik kályha a fürdőszobájában?!

– Nyilván senkinek! – dohogtam.

Mami néha egészen rémes tudott lenni. Azért, mert restaurátorként dolgozott, még nem kellett volna mindent istenítenie, ami rettenetesen poros vagy eszméletlenül régi. Akkor volt a legboldogabb, ha valami ósdi holmit újjávarázsolhatott. Ezért is hívtuk bolhapiacmániásnak, de ez sem zavarta egy cseppet sem. Én az anyukámat leggyakrabban festékes és gipszes munkaköpenyben láttam. Ebben ült, guggolt vagy feküdt egy állványzaton valamelyik templomban, és a freskókat restaurálta, melyeket rajta kívül már senki nem ismert fel. Itt az Éva-villában ugyan nem voltak freskók, viszont cserébe egy halom régi kacat hevert szanaszéjjel, melyek nyilvánvalóan csakis az ő dolgos kezeire vártak.

Láttam, hogy Benno közben kihasználta az alkalmat, lenyalta az utolsó falat lekvárt a pirítósról, magát a pirítóst pedig villámgyors mozdulattal eltüntette az asztal alatt. Felpattant, és már indult is legózni. Igyekeztem elfojtani a vigyoromat, nehogy eláruljam vele.

– Sajnos a pékség szombatonként csak délig van nyitva – sóhajtotta mami, miután kiitta az utolsó korty kávéját, majd rám nézett. – Sürgősen vennünk kell kenyeret holnapra. Tudom, hogy csak most keltél fel, de ránk még annyi teendő vár…

– Oké, oké, nem gond – vágtam rá gyorsan. Az elmúlt évben már hozzászoktam, hogy az én feladatom hétvégén elmenni kenyérért.

– Köszönöm, drágaságom – fuvolázta mami kedvesen. – Nincs messze a bolt, itt van a mi utcánk végén, még a kereszteződés előtt.

– Rendben. – Fogtam, és odavittem a tányéromat a mosogatóhoz. Tulajdonképpen még örültem is neki, hogy egy kicsit kitehetem a lábam a házból.

Fogmosás közben azon töprengtem, milyen frizurát tudnék leggyorsabban csinálni magamnak, de szokás szerint most sem volt igazán jó ötletem, mit kezdhetnék szögegyenes hajammal, így egyszerűen lófarokba kötöttem. Egyrészt ez látszott legkevésbé feltűnőnek, másrészt gyorsan megvolt.

Az előszobában felkaptam a pénzt, amit mami odakészített, beleugrottam a tornacipőmbe, majd egy „Sietek vissza!” kiáltással kiléptem az ajtón. A verandánk négy lépcsőfokát átugrottam, és elindultam a Levendula utcán lefelé, egyenesen a pékség felé. Jobbra és balra a kerítések még a térdemig sem értek, ami nekem, nagyvárosi gyereknek elég furcsának tűnt.

A pékség tényleg nem volt messze. A táblát, rajta a kiflivel már messziről felismertem. Amikor benyitottam, egy pillanatra meghökkentem, mert a fejem fölött az ajtóban kis harangok szólaltak meg. Az apró, ódivatúan berendezett helyiség zsúfolásig volt emberekkel. Igazi Nagyi Palacsintázója. Máris megkedveltem a helyet, és beálltam a sor végére. Kenyér és péksütemény isteni illata terjengett.

Két fiú állt előttem, az egyikük hátrafordult. Legalább egy fejjel magasabb volt, és alighanem jó pár évvel idősebb is lehetett nálam. Mielőtt még félrenézhettem volna, kérdőn felvonta a szemöldökét. Azonnal zavarba jöttem. Ráadásul vigyorogni kezdett. Attól féltem, hogy fülig fogok vörösödni. Abban ugyanis elég jó voltam, ha úgy hozta a helyzet.

– Hali – szólalt meg. – Új vagy itt?

A testem hipp-hopp megmerevedett, mintha lebénultam volna, a fejem meg tűzpiros lett.

– Aha… tegnap költöztünk… az Éva-villába… az egy régi ház… – motyogtam, csak hogy mondjak valamit.

– Ez komoly? Te az Éva-villában laksz? – A fiú meregette a szemét, és oldalba bökte a mellette álló sötét hajú srácot, majd még szélesebben elvigyorodott: – Hé, Mats, mit szólsz hozzá? Épp mellettünk lakik a csajszi, a kedvenc szellemkastélyodban.

Szellemkastély? Hát ez szuper. Alig érkeztünk meg, máris sikerül kiröhögtetnem magam azzal, hogy abban az ősrégi villában lakunk. Nagyot sóhajtottam, és nem szóltam egy szót sem. A Matsnak nevezett, sötét hajú fiú mérgesen rámordult a társára:

– Fogd már be, Leon!

A szőke srác hangosan kacagva a fiú vállára csapott, majd hozzám fordult:

– Ne is figyelj rá, az öcsém totál rá van kattanva arra a villára. Egyfolytában nyaggatni fog, hogy meglátogathasson, és hogy végigvezesd a házon. – Kicsit közelebb hajolt, és odasúgta: – Hogy megfejthesse a „nagy titkot”!

– Szállj már le rólam, haver! – tiltakozott Mats ugyancsak piros arccal, bár ő inkább haragjában, és nem zavarában vörösödött el.

Mats ekkor rám pillantott, de a tekintetéből semmit sem tudtam kiolvasni, aztán a pult mögött álló nőhöz fordult:

– Jó napot, hat zsemlét, két croissant-t és egy rozskenyeret kérek.

Leon szája még mindig fülig ért:

– Na, és neved is van, te Éva-villa-beli lány?

– Igen, van – feleltem, és durcásan elfordítottam a fejem, mert kezdett kissé az agyamra menni a srác. Mats időközben már fizetett, és az egyik zacskót a bátyja kezébe nyomta. Odabólintott nekem, majd mindketten kimasíroztak a boltból. Gyorsan kértem egy kenyeret és négy kiflit, és igyekeztem úgy tenni, mint aki nem hallja, hogy Leon még hátraszól:

– Viszlát, Nevevan lány!

Ezerrel rohantam haza, csak a házunk előtt álltam meg, és töprengtem el, vajon mit értett Leon azon, hogy az öccse totál rá van kattanva a villára. Mégis melyik fiút érdekelheti megszállottan egy ilyen ócska viskó? És miért nevezte „szellemkastélynak”? Lassan kinyitottam a kertkaput, és felnéztem a házra.

Kívülről olyan volt, mint egy mesebeli házikó, legalábbis messziről és hunyorítva. Tegnap, amikor megérkeztünk, mami egyfolytában a „varázslatos” szót fuvolázta, és közben a cikornyás kovácsoltvas korlátra, a számos kis ablaktáblára és a színes ablaküvegekre mutogatott.

De ha az ember közelebbről megszemlélte, nyilvánvaló volt, hogy a vityilló pillanatokon belül össze fog dőlni. A homlokzat mindenfelé repedezett, az ablakok nem zártak jól, a lakk pattogzott az ajtó- és ablakkeretekről, a házfalakat és az ablaktáblákat burjánzó borostyán borította, és valami egészen fura szag terjengett mindenütt. A legijesztőbb azonban maga a település volt, ahol a ház állt. Hat órát autóztunk eddig az álmos kisvárosig a senki földjére, valahová a holland határ közelébe. Ötévesen az ember még élvezi az ilyen kalandokat, de tizenhárom évesen már aligha.

Lassan lépegettem a veranda felé. Ha papi nem veszett volna össze az iskolaigazgatóval, akkor nem kellett volna új állást keresnie, és sosem veti fel, hogy költözzünk el Berlinből. És akkor most nem ácsorognék itt, a Levendula utca 33. szám előtt, ebben a porfészekben.

Hányszor elképzeltem már, mi lenne, ha rendelkeznék valamilyen titkos szuper erővel, amely bármire képessé tenne. Lennének ötleteim. Először is elintézném, hogy ne piruljak el állandóan. Nem nyökögnék összevissza, amikor valaki véletlenül megszólít. És nem érezném magam totál kínosan.

De mindenekelőtt visszavarázsolnám magam a régi otthonomba.

Csakhogy sajnos nem tudok varázsolni, és szuper erőm sincs. Ettől fogva tehát nemcsak unalmas lesz az életem, de teljesen magányos is leszek. A hideg is kirázott a gondolatra, hogy betegyem a lábam abba az iskolába, ahol papi lesz a zenetanár. Ennél már nem sokkal lehetne gázabb. De ezt a problémát most egy időre jegeltem. Egyelőre nyári szünet van, és addig még lesz egy kis nyugalmam, főleg, ha ezt a Leont sikerül elkerülnöm.

Elővettem a mobilomat, de pont ugyanazt írta ki, mint előző este: nincs térerő. Így nem tudtam küldeni néhány fotót a „düledező viskóról” a legjobb barátnőmnek, Monának, hogy legalább megsajnáljon. Nagyot sóhajtottam. Ha Mona nem lakna Berlinben, több száz kilométerre innen, akkor a dolog nem volna annyira vészes. De mi a csudához kezdjek most nélküle? Ki tudja, elérném-e egyáltalán? Még bizonyára az ágyában lustálkodik. Szünidőben, amikor nem kellett iskolába menni, Mona sosem kapkodta el a felkelést. Egyébként meg, mint minden nyári szünetben, most is Olaszországba ment nyaralni a szüleivel. Azzal vigasztaltam magam, hogy ha ott érném utol, az úgyis túl sokba kerülne, így aztán inkább eltettem a mobilomat.

Igyekeztem elhessegetni a negatív gondolatokat, és inkább Bennót figyeltem, aki az előkertben rugdosott egy labdát. Letettem a papírzacskót a kenyérrel és a kiflikkel az ajtó elé, és leültem a verandára vezető legfelső lépcsőfokra.

Zománcozott tábla himbálózott fölöttem a szélben. A tábla ütött-kopott volt már, így a rajta lévő szöveg nehezen volt olvasható, de azért üggyel-bajjal kisilabizáltam: Ha a szem a lélek tükre, akkor az orr a kapuja.

Orr? Ez talán valami utalás a házban terjengő fura szagokra? Különös érzés kerített a hatalmába. Nem tudtam eldönteni, hogy ez az egész mulatságos vagy inkább ijesztő.

Te jóságos ég, hová költöztünk?!

2.

Miközben a táblán lévő mondáson tűnődtem, zajt hallottam az előkertből. Odafordultam, és Hanne van Veldent pillantottam meg az előkertben.

– Csodaszép reggelünk van, nemdebár? – intett kedvesen egy kerti ollóval a kezében.

– Jó reggelt – mondtam, és próbáltam visszamosolyogni. De Hanne már visszafordult kedvenc rózsabokraihoz, és tovább metszegette elszáradt virágaikat.

Hanne van Velden az Éva-villa eredeti tulajdonosa volt, és a lakótársunk, vagy valami olyasmi. Hanne ugyanis a villa nagy részét eladta a szüleimnek, csak a földszint oldalsó részén lévő cselédlakást tartotta meg. Állítólag már régóta ott élt, mivel az egész villát egymaga számára túl nagynak találta, és úgy gondolta, a fenntartása túlontúl sok vesződséggel járna.

A hölgy „kissé bogaras, de nagyon kedves”, legalábbis papi ezt súgta a fülembe, amikor megérkeztünk. Bő, virágos blúzával, gyöngy nyakláncaival és karkötőivel olyan volt, mintha még az elmúlt századokból felejtődött volna itt. Remélhetőleg nem annyira ódivatú, mint amilyennek látszik, és nem veszekszik majd minden miatt. Földszinten lakó nénikkel nem jó viccelni, ez is papi egyik mondása volt. Most azonban Hanne szerencsére nem akart tőlem semmit.

Benno a labdával eltűnt a ház mögött. Felálltam, hogy utánamenjek. A kavics csikorgott a talpam alatt. Hunyorogva felnéztem a borostyánnal benőtt vörös téglafalra és a tetőre. A tetőcserepeket moha borította, a villámhárító vészjóslóan ferdén állt a ház ormán.

A villa előtt, a macskaköves úton hirtelen nagy fékcsikorgással megállt egy autó, és valaki hangosan dudált. Megfordultam, egy pillanatig azt remélve, Mona az, de a fekete limuzinból egy idősebb hölgy szállt ki. Csalódottan indultam utamra. Biztosan Hannéhoz jött.

– Minek dudál ilyen hangosan? Van rá valami oka? – förmedt rá a nőre Hanne. Na jó, gondoltam, tehát mégsem barátnők. Megálltam, hogy jobban szemügyre vehessem az autót. A nő nem maga vezetett, a kormánynál sofőr ült. Ó, te jó ég! A sofőr libériát és kesztyűt viselt! Ám az autó utasa még nála is feltűnőbben volt felöltözve. Százszor régimódibb volt, mint Hanne! Földet söprő, sötétlila bársonyruhát viselt, amely úgy festett, mint egy évszázadokkal ezelőtt élt várkisasszonyé. Lehet, hogy valahol a közelben álarcosbált rendeznek?

– Minden okom megvan rá – jelentette ki a jelmezes hölgy, és egyenesen a kertkapu felé tartott. – Egy bizonyos Boer urat keresek, ha megengedi. Elébe vezetne, kérem?

Elébe…vezetne? Majdnem hangosan felkacagtam.

Hanne nyersen útba igazította:

– Menjen csak hátra, ott lesz valahol az üvegházban. Maga is megtalálja.

– Köszönöm szépen! – A hölgy felcsippentette a szoknyája szegélyét, és kinyitotta a kertkaput. Fejét felszegve tipegett el mellettem, én pedig azon töprengtem, vajon mennyi ideig tarthatott, amíg a kalapkája alól előtűnő, hatalmas műgonddal feltornyozott kontyot elkészítette.

Csupán egyetlen kurta pillantást vetett rám, míg elment mellettem. Azonnal megéreztem erős parfümje illatát. Istenem, mennyire régimódi volt! Nehéz és állott. Brrr! Ilyen illatot senki nem fúj magára önszántából.

Amikor már hiába nyújtogattam a nyakam a hölgy után, észrevétlenül utánalopództam. A ház mögötti gyepen ott láttam Bennót a labdájával a hóna alatt, épp felnézett egy sáros kertésznadrágban lévő idősebb férfira, aki körülbelül egy méterre állt tőle. A férfi fél arcát eltakarta a fején lévő, kopott baseballsapka ellenzője, csak a száját láttam, de úgy tűnt, nem túl kedves dolgokat mond az öcsémnek. A kézmozdulatai pedig egyértelműen jelezték, hogy Bennónak nem volna szabad ott játszania.

– Hé, Benno, gyere ide! – kiáltottam az öcsémre, és mérges pillantást vetettem az öregre.

Már hallottam a kertészről, aki az Éva-villa kertjében lévő üvegházat gondozza. És azt is jól tudtam, hogy szigorúan tilos odamennünk, mert az már nem tartozik a villához.

Ez az üvegház szintén egészen furcsa épület volt. Az Éva-villa mögötti telket szinte teljes egészében elfoglalta, akkora volt, akár egy családi ház. Mami „viktoriánus szépségnek” nevezte. Na jó, bevallom, egész jól nézett ki, csak azt nem értettem, miért ilyen óriási.

Benno rosszkedvűen caplatott felém, miközben a kertész két ujját a sapkájához emelve köszöntötte a hölgyet, és szolgálatkészen bekísérte az üvegházba.

Vajon mi dolguk lehet egymással?

Mire visszafordultam, az öcsém már megint felfedezett valamit. Jobban mondva valakit. A szomszéd ház kerítésénél az a sötét hajú fiú a pékségből, aki állítólag totál rá van kattanva a házunkra, egy kosárlabdát pattogtatott. Klassz, a két csávó tehát tényleg a szomszédunkban lakik.

Éreztem, hogy a szeme sarkából minket figyel. Én azonban úgy tettem, mintha nem vettem volna észre, így aztán frankón tudomást sem vettem róla. Helyette az útra meredtem, és indultam gyorsan tovább, isten ments, hogy szóba kelljen elegyednem vele. Egy sziánál többre úgysem futná tőlem.

De Benno már odaszaladt a kerítéshez, és elkiáltotta magát:

– Sziaaaaaa! Hát te mit csinááálsz?

Mats elmosolyodott, és mintha csupán erre várt volna, közelebb jött.

– Kosarazom. Szeretnél te is?

Benno szeme felcsillant, és már mászott is át a térdmagasságú kerítésen a szomszédba. Szomorúan lemondtam korábbi tervemről, hogy Matsot levegőnek nézzem, és mentem az öcsém után. Tisztes távolságban megálltam a kerítés felénk eső oldalán.

Úgy tippeltem, hogy Mats és én nagyjából egykorúak lehetünk, de a két testvér közül biztosan ő volt a fiatalabb.

Ott álltam, és örültem, hogy nem kapkodtam el a dolgot. Közben Mats megmutatta Bennónak, hogyan kell kosárra dobni, és persze minden egyes dobásával betalált, ami kissé bosszantott. Persze elég béna lett volna, ha néha szándékosan dobja mellé a labdát, de így meg eléggé felvágósnak tűnt.

Továbbra is ott álltam a kerítésnél zsebre tett kézzel, és néztem őket. Matson divatos kosarasmez volt, ami futás közben lobogott rajta.

– Szóval ti vagytok az új szomszédok, Alvensteinék, igaz? – kiáltotta át nekem, miközben beletúrt rövid, sötét hajába.

Csak bólintottam, mivel a kérdésben benne volt a válasz.

– Bocs Leon miatt – folytatta minden teketória nélkül. – Ne törődj vele, a bátyám néha komplett idióta.

Ebben lehetett valami. Csakhogy én azóta is azon töprengtem, miért mondta Leon a házunkra, hogy „szellemkastély”. De nem igazán akartam belemenni a témába, így hát csak megvontam a vállam:

– Semmi gond.

– Én Mats vagyok, de ezt már tudod. – Elmosolyodott, és a szája mellett megjelent két kis gödröcske. – És téged hogy hívnak?

– Luzie-nak, a törpét meg Bennónak – mosolyogtam vissza rá. – Légyszi, segíts majd az öcsémnek átmászni a kerítésen, ha befejeztétek a játékot. – Ezzel megfordultam, és elindultam a házunk felé.

Hanne még mindig a rózsabokroknál állt, és serényen metszegette az elszáradt hajtásokat.

– Bárcsak újra érezhetném az illatát – jegyezte meg hirtelen, amikor a közelébe értem. Meglepetten fordultam felé:

– Minek az illatát szeretné újra érezni?

– A rózsáimét, természetesen. – Intett, hogy menjek oda. – Gyerekként imádtam ezt az illatot, tudod?

Odaléptem hozzá a bokorhoz, és Hanne az orrom alá dugta az egyik legszebb rózsáját, beszívtam hát mélyen az illatát. Nyár- és könnyedségszaga volt. Valóban finoman illatoztak, ahogy a rózsák általában szoktak.

– Mi olyan különleges bennük? – kérdeztem kissé értetlenül.

– Alapvetően semmi – válaszolta Hanne, míg álmodozva a kezében tartotta a virágot. – Az én szaglásom már évekkel ezelőtt elment. Elég rettenetes, nem gondolod? Az élet beszürkül, még az ételnek sem olyan az íze, mint azelőtt.

– Jaj, nagyon sajnálom. – A kedvéért még egyszer megszagoltam a virágot.

Elragadtatással nézett rám.

– Ó… bárcsak még egyszer érezhetném a nyíló rózsa, a levendula vagy az orgona illatát, ez minden vágyam. Gyerekként nem tudtam betelni a ház körüli illatokkal. – Mélyet sóhajtott, majd megpihent rajtam a szeme. – Hogy tetszik neked itt a villában?

– Elmegy – vontam meg a vállam.

– Elmegy? – Hannénak egy pillanatra elállt a lélegzete. – Na, figyelj csak ide, kishölgy! Az Éva-villa teljességgel különleges ház. Nekem elhiheted. Telis-tele van történetekkel. És titkokkal!

Ez egy csapásra felvillanyozott:

– Milyen titkokkal?

De Hanne csak a fejét csóválta, és egy újabb rózsatőnek szentelte magát.

– Néha rögtön ébredés után még halványan dereng valami, amit álmomban láttam. Valami, amit évekkel ezelőtt itt felfedeztem. De ahogy kinyitom a szemem, már el is röppen. Talán a korom miatt. De anyukád tele van energiával, és szenvedélyesen kutatja a régi történeteket. Nem igaz?

– Ez a munkája – húztam el a számat. – Mindent imád, ami régi. És minél régebbi, annál jobban.

Hanne ismét felsóhajtott. Úgy tűnt, meg sem hallotta, amit mondtam.

– Nekem a villa nem sok szerencsét hozott. Csak elvesztettem itt a képességemet, hogy érezzem a körülöttem lévő szagokat. Nem is bánom, hogy már nem nekem kell gondoskodnom a házról, annak viszont nagyon örülök, hogy a mamád ilyen lelkes.

– Tulajdonképpen… – kezdtem magyarázni, de ekkor hirtelen csikorogni kezdett a kavics a lila ruhás hölgy talpa alatt. Az autója még mindig a villa előtt várakozott.

– Látod, egy pillantásra sem méltat minket – dohogott Hanne. – Akárcsak a többiek. Akik idejárnak az öreg Willemhez, mind végtelenül beképzeltek.

– Gyakran jönnek ide hasonló figurák a kertészhez? – kérdeztem kíváncsian.

– Nem, nem gyakran. Viszont mindegyik iszonyúan fenn hordja az orrát. – Hanne a kosarába tette a kerti ollót. Az autó időközben elhajtott.

Hanne megfordult, fölnézett a villára, és egy pillanatra elmélázott, mintha eszébe jutott volna valami. De aztán csak felkapta a kosarat, és határozott biccentéssel elköszönt.

– Jó volt beszélgetni veled, Lizzie – mondta búcsúzóul.

– Luzie – mormoltam az orrom alatt, és figyeltem, ahogy egy oldalajtón át eltűnik a villában, miközben egyre a „szellemkastély” és a „titkok” jártak a fejemben.

3.

Másnap nekiláttunk felszámolni a dobozhegyeket, és igyekeztünk átformálni az Éva-villát úgy, hogy némileg emlékeztessen minket a régi otthonunkra. Ám valahányszor végeztem egy-egy dobozzal, helyet találva a tartalmának a szekrényben vagy a fiókok mélyén, már ott is volt a következő, és az egészet kezdhettem elölről.

Csing-csing!

Te jó ég, egyfolytában szólt a bejárati ajtó csengője, egyik szomszéd a másiknak adta a kilincset. Ezúttal ki lehet az? Ajtót nyitottam. Egy nő állt a küszöbön, örömtől ragyogó arccal, egy kuglóffal a kezében:

– Miben segíthetek? – kérdeztem.

– Szép jó napot – fuvolázta a hölgy. Közben szerencsére mami is megérkezett. – Csak szerettem volna minden jót kívánni beköltözésük alkalmából.

Az ismeretlen mami kezébe nyomta a kuglófot, és bedugta a fejét az ajtón. Láttam, ahogy mohó pillantással igyekszik felmérni mindent, amit csak az ajtóból láthat az Éva-villából.

– Silvia vagyok, és ott lakom szemközt, a sárga házban – mondta, és rámutatott az utca túloldalán álló házak egyikére. Most, hogy mami már foglalkozott vele, gyorsan kihasználtam a lehetőséget, és visszasiettem a kartondobozokhoz. Benno ugyanis épp nagy élvezettel ugrabugrált köztük, és ezzel sikerült az eddigi összevisszaságot totális káosszá fokoznia.

Hirtelen támadt egy ötletem.

– Mit szólnál hozzá, ha felfedezősdit játszanánk? – javasoltam neki, egyrészt, hogy ezzel megakadályozzam, hogy mindenre rátaposson, másrészt, hogy végre kiderítsem, honnan jönnek ezek a különös szagok, amelyek ott érződtek egyre a ház minden egyes zugában. Vajon van valami összefüggés a titokzatos illatorgia és a ház titkai közt? Egyszerűen nem ment ki a fejemből, hogyan beszélt róluk Hanne. Fojtott hangon, mint valami tiltott dologról.

– Gyerünk, fedezzük fel a házat! – javasoltam.

– Szuper! – kiáltotta Benno izgatottan.

– Induljon a kaland! – Igyekeztem elmélyíteni a hangom, hogy kísértetiesen szóljon: – Most pedig felkutatjuk az Éva-villa elrejtett kincsét!

– Igeeeeeen! – Benno ugrált örömében az új játék izgalmától.

– Indulás! A felfedező expedíció a földszinten kezdődik – mutattam az előszobából a konyha irányába.

A konyha mögött a régi étkező bújt meg, de tudtuk, hogy a jövőben nem étkező lesz, hanem ez lesz majd mami dolgozószobája. A falak mellett, körös-körül már ott tornyosult a különböző építészeti korszakokról, stílusjegyekről és más ósdi vacakságokról szóló könyvek, és az ezekhez a témákhoz kapcsolódó iratokat tartalmazó mappák garmadája.

Mamit teljesen lázba hozta az első önálló irodája, és a régi étkezőasztalt beborították az ecsetek, vésők és a különféle tisztítókendők. Ilyen hatalmas étkezőre amúgy sem lett volna szükségünk, és el sem tudtam volna képzelni magunkat egy ilyen hosszú asztalnál. Bár mindig közösen ettünk – ehhez leginkább papi ragaszkodott –, az étkezéseink többnyire hangosak és kaotikusak voltak, és a céljukra leginkább a mi régi, kör alakú étkezőasztalunk felelt meg. Az asztalt papi már fel is állította a konyhában, épp illett oda. Néhány dolgon egyszerűen nem szabad változtatni, mivel ezek adják az otthonosság érzetét.

Tovább húztam magammal Bennót a folyosón, amely a szalonba vezetett. Ez a helyiség olyan nagy volt, mint három nappali együttvéve. A mi kis kanapénk és a két fotel úgy hatott ebben a hatalmas térben, mint valami babaház berendezése.

A színes üveggel kirakott kazettás tolóajtó mögött rejlett a könyvtár, amelyben minden fából volt: a falak, a polcok és a parketta. Még a mennyezetet is fából készült stukkók díszítették. Minden szabad helyet könyvek töltöttek meg. A könyvtárat, akárcsak a ház néhány másik helyiségét, a szüleim a berendezéssel együtt vásárolták meg. Végigsimítottam a bőrkötéses kötetek gerincén. A könyvek címeit többnyire aranyozott betűkkel nyomták, és a könyvek tartalma szinte kizárólag botanikával, vagy általában véve az illatokkal és aromákkal foglalkozott. Letöröltem a port a kezemről. Az Éva-villa valóban kalandos utazást ígért a múltba.

Két kényelmes karosszék között hatalmas, régi földgömb állt, a szoba közepéről pedig kovácsoltvas lépcső vezetett az emeletre. Bennót teljesen lenyűgözte a földgömb, amely majdnem akkora volt, mint ő maga.

– Nézd csak, Luzie – kiáltotta –, micsoda hatalmas, lábakon álló golyó!

– Ez nem csupán egy golyó, hanem földgömb, vagy más néven glóbusz – magyaráztam neki mosolyogva.

– Földgömb? – nézett rám nagy szemekkel, értetlenül.

– A földgömb a Földünk kicsinyített mása.

– De hát ez itt egyáltalán nem kicsi – ellenkezett Benno –, majdnem akkora, mint én vagyok.

– Jogos, de ha a Föld csak akkora lenne, mint amekkora te vagy, akkor nem tudnánk rá házat építeni. És közlekedni sem tudnánk a világban.

Benno tanácstalanul forgatta a hatalmas földgömböt. Próbáltam megkeresni rajta, hogy hol lakunk, de sajnos képtelenség volt, mivel ez a földgömb teljesen másként nézett ki, mint megszoktam, ugyanis nem a kontinensek látszottak rajta, hanem valamiféle növényágyások alaprajza.

Mi a csuda lehet ez? Még sosem láttam azelőtt ilyet. Néhány növény rajza, mint egyfajta szimbólum, kiemelkedett rajta, de még mielőtt megfejthettem volna, mit ábrázolnak, Benno elunta a különös golyót, és elindult a csigalépcsőn felfelé.

– Gyere fel te is! – kiáltotta, és én szaladtam utána. Versenyt futva csörtettünk a fémesen csikorgó lépcsőkön a magasba.

Az első emeleten kétszer annyi helyünk volt. A földszintnek csak a fele volt a miénk, mivel Hanne is ott lakott, de az első emelet már teljes egészében a mi lakásunkhoz tartozott.

Nem igazán láttam át a sok egymásba nyíló szobát. Amikor megnéztük a házat, Hanne leginkább az általa „csodás részleteknek” nevezett dolgokra helyezte a hangsúlyt, mint például a régi étellift, a cikornyás rézkilincsek, a virágmintás fafaragások vagy a kerek, ezüst oroszlánlábakon álló kád a fürdőszobában.

Próbáltam visszaemlékezni, hogy hol volt az étellift. Talán Bennóval épp beleférünk, és akkor szórakozásból kicsit liftezhetnénk.

Újra felharsant a csengő.

– Ez az első dolog, amit ki kell itt cserélnünk – hallottam papi méltatlankodását. – Az ember megsüketül ettől a hangtól.