© Judy Thorne, 2025

© Tóth Judit, 2025

Szerkesztés és korrektúra: Szómanufaktúra

Borító és tördelés: Lyra Vision Studio

Felelős kiadó: Tóth Judit

ISBN 978-615-82801-1-2

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is.

A szerző megjegyzése

A Fekete levendula fantomokkal, vámpírokkal és boszorkányokkal teli fantasy, azonban olyan érzékeny témákat is érint, amelyek egyes olvasók számára nehezen feldolgozhatóak. A halhatatlanok világa sötét és kegyetlen, így a regény cselekménye esetenként nem tükrözi a hétköznapi emberi kapcsolatok és viselkedésformák normáit.

Megjelenik benne:

- Alkohol

- Erőszak

- Érzelmi bántalmazás

- Fizikai bántalmazás

- Gyász

- Gyermekbántalmazás (háttértörténet)

- Gyermekrablás (említés szintjén)

- Gyilkosság

- Halál

- Kényszerítés

- Kínzás

- Öngyilkosság/ öngyilkossági gondolatok

- Sérülések részletes ábrázolása

- Szexuális tartalom

- Szorongás

- Szülő halála

- Vér

A levendula a tisztulás, védelem, szeretet, béke és nőiesség komplex, sokoldalú jelképe. Spirituális pajzsként is működik, használják gonosz, ártó szellemek, negatív energiák ellen is.

Egy

– Meddig illik gyászolni valakit, akit állítólag sosem szerettél igazán? – kérdezi Jenny, a lakótársam.

Gyerekkorunk óta ő a legjobb – az egyetlen – barátnőm, így természetesnek tűnt, hogy anyám halála után azonnal felajánlotta a lakása üres szobáját.

A kapcsolatunkról is tud néhány sötét részletet, de arról sosem beszéltem neki, hogy gyakran meg is ütött. Látható nyomot persze sosem hagyott, így még csak fel sem tűnhetett neki.

– Nem tudom. Miért? – kérdezek vissza közönyösen salátakeverés közben.

Tudom, mire akar kilyukadni, és azt is, mit fogok felelni, de Jenny sosem tért rögtön a tárgyra.

– Csak mert eltelt két hónap, amióta ő… elment, és… azóta eléggé bezárkóztál. Igen, tudom, sosem szeretted a vad bulikat, de azért néha eljöttél velünk péntekenként. Nem is akarok erőszakoskodni, de lesz az az esemény, tudod… és jó lenne, ha elmennénk – feleli sajtreszelés közben.

Ő az egyetlen ember a világon, aki az extra sajtos pizzára még több sajtot reszel, majd az egészet újra átsüti, hogy jól ráolvadjon, de mentségére szóljon, salátát is eszik a pizzához. Talán azt reméli, így elkerülheti a szívinfarktust ötven éves korában.

– Milyen esemény?

– A jótékonysági est pénteken a Berthelot Chateau-ban. Tudod, a…

– Amit Mark szervez, ugye? – vágok közbe.

– Nos, igen. – Az arca vörösödni kezd, de amúgy egész jól leplezi kislányos zavarát. – De néma aukció is lesz, és ez sokkal jobban érdekel, mint Mark. Szívesen adományozok környezetvédelmi célokra.

– Mégis Mark miatt vettél új ruhát.

– Azért vettem új ruhát, mert jól akarok kinézni egy elegáns eseményen – vág vissza asztalterítés közben.

A tányérok rendezgetésével leplezi zavarát. Mark az egyik gyenge pontja, már végzős korunk óta.

– És mert tetszeni akarsz Marknak.

Amíg az ő Markhoz fűződő viszonyáról beszélünk, addig sem foglalkozunk anyám halálával. Nincs kedvem megint erről beszélgetni.

Jenny régóta azt szeretné, ha kifejezném a gyászomat vagy legalább a dühömet, esetleg sírnék is egyet, de bármivel próbálkozik, nem jár sikerrel. Életem huszonegy évében kevés dologhoz értettem igazán, de egyhez nagyon: hogyan kell figyelmen kívül hagyni az érzelmeimet.

Főleg az anyámmal kapcsolatosakat.

Ő ezt nem értheti, mert naponta beszél a szüleivel, és minden apró hülyeséget megoszt velük, de számomra teljesen természetes volt gyerekként is, hogy bár egy háztartásban éltem az anyámmal, akár több nap is eltelt úgy, hogy nem szólt hozzám.

Azt gondolta, az a szülőlétének csúcsa, hogy ellátja a minimális szükségleteimet, vagyis, adott enni, és ha kellett mondjuk egy új ruha, vett – már ha volt pénze – de sosem érdekelte, hogy érzem magam, vagy hogy mi történt velem az iskolában. Éppen ezért a halálának tényével sem foglalkozom különösebben. Leszámítva persze az adminisztratív és anyagi terheket.

– Nem Mark lesz az egyetlen pasi a bálon – reagál gúnyosan –, és szerintem te is találnál valakit, ha eljönnél. Talán egy kis szex feloldaná benned a mélyre temetett gyászt.

– Mi lenne, ha inkább ennénk? A pizza lassan kihűl – terelem el a szót egy kicsit idegesen.

– Eszünk, ha megígéred, hogy eljössz. Tényleg jót tenne neked, ha kicsit kimozdulnál.

– Jól van, megyek, csak ne beszéljünk ma többet anyámról vagy a pasikról.

Magamra erőltetek egy mosolyt, de ő is tudja, hogy nehezen egyezek bele, mert nincs kedvem egy túlárazott ruhában olyan emberek társaságát élvezni, akiket vagy nem ismerek, vagy nem kedvelek.

***

Jenny gondolatai három napja kizárólag a bál körül forognak. Valójában nem is nevezhetjük igazi bálnak, csak egy kiöltözős pénzgyűjtő estnek drága ételekkel és háttérzenével. Az esemény csak azért különleges, mert Mark személyesen hívta meg őt plusz egy fővel, amit egyszerre lehet béna násztáncként és szánalomból adott ajándékként is értelmezni. Legalább anyám haláláról nem beszélünk. Persze nem fogunk licitálni a néma aukción, és valószínűleg nem mindenki lát majd szívesen minket, de Jennyt ez sem zavarja. A fodrász, a kozmetikus, és a gigantikus bevásárlókörút után ragyogóan néz ki.

Le akarja nyűgözni Markot, és az is fontos számára, hogy gazdagnak tűnjön, ugyanis nagyon sokat törődik azzal, hogy mások mit gondolnak róla. Az egyik legnagyobb félelme az, hogy kinézik valahonnan, éppen ezért vett olyan drága ruhát, amiben ez nem fordulhat elő. Egyébként nagyon jól áll neki, a bokáig érő azúrkék ruhája kiemeli a sötétkék szemét és a világos bőrét, a mély, V-alakú kivágás a hátán pedig kecsessé, elegánssá teszi a megjelenését.

Én egy bokáig érő, fekete, testhezálló, spagettipántos darabot veszek fel, amiből nem vágom ki a cédulát, hogy majd visszavihessem a boltba. A jobb oldalán combközépig hasított és selyemből készült, ami nagyon jól esik a bőrömnek. Két vastag, aranyozott karpereccel, egy viszonylag egyszerű, fekete magassarkúval és egy fekete retiküllel dobom fel. A hajamat laza kontyba kötöm, és a sminket sem viszem túlzásba.

Mindent megpróbálok, hogy a megjelenésem megfeleljen az esemény – és Jenny – elvárásainak, de egyetlen porcikám sem vágyik arra, hogy kilépjek a lakásból.

Úgy érzem, ha megteszem, valami végzetes dolog történik velem.

Vagy egyszerűen csak megöl az unalom.

Kettő

A gálán azok az emberek gyűjtenek környezetvédelemre, akik egyébként magángéppel járnak nyaralni, néhányuknak komoly érdekeltségeik vannak olyan üzletekben, amik Indiában és Thaiföldön zsigerelik ki az éhbérért dolgozó munkásaikat, mégis itt kuncsorognak pénzt másoktól azért, hogy ültessenek néhány fát és megsegítsenek néhány környezetvédelmi szervezetet. Végül is, 2018 van, a greenwashing lassan önálló iparággá növi ki magát.

Szinte be sem lépünk az épületbe, Jenny testtartása máris megváltozik: kihúzza magát és szinte az összes fogát megmutatja a mosolyával. Főleg, amikor Markkal is találkozunk.

– Örülök, hogy eljöttetek.

Ezt a mondatot nyilván már ezredjére hagyja el a száját, de Jenny vigyora még szélesebbre húzódik Mark mély hangjától, és ahogy egymást nézik, egyre kínosabban érzem magam.

Olyanok, mint a szerelmes kiskamaszok, akik azért nem tudnak egymás társaságában normálisan viselkedni, mert fogalmuk sincs, hogyan fejezzék ki egymásnak az érzelmeiket, aminek a vége egyébként rendszerint az, hogy Jennyből előtör a tizenkét éves énje, amikor minden egyes alkalommal, amikor beszélgetni kezdett valakivel, aki tetszett neki, a próbálkozásai vihogásba torkolltak.

– Köszönjük a meghívást – felelem, bár nem hiszem, hogy eljut a hangom Mark tudatáig.

– Érezd jól magad, Annie. – Egy pillanatra rám néz, majd újra Jennyre. Úgy tűnik, legalább neki sikerül ráncba szednie magát és elűzni a kiskamasz énjét. – Figyelj csak Jenny, arra gondoltam, bemutatnálak néhány embernek. A főnököm is szívesen megismerne, elég sokat meséltem neki rólad, és felkeltetted az érdeklődését. Biztos vagyok benne, hogy jól kijöttök majd.

– Nem baj, ha egy kicsit magadra hagylak? – fordul felém Jenny. Annyira jól esik az egójának ez a pár mondat, hogy szinte szétrobban a büszkeségtől. Számítottam rá, hogy az estét egyedül töltöm, így nem lep meg a kérdés. – Amúgy is köszönni akarok pár embernek, és tudom, hogy téged mennyire feszélyez az ilyesmi. Majd megkereslek!

– Menj csak, mulass jól! – Magamra erőltetek egy mosolyt, hogy ne érezzen bűntudatot. – Én megleszek. Majd helyetted is licitálok mindenre.

Egy pillanat alatt eltűnnek a tömegben. Én magamhoz veszek egy pohár pezsgőt, és megnézem, mire lehet licitálni a néma aukción. Hamar rádöbbenek, hogy soha nem lesz elég pénzem egy luxus hajóútra – már ez a tétel is érzékelteti az esemény súlytalanságát –, ezért inkább leülök az egyik asztalhoz. A pezsgős poharat szorongatom, de nem iszom bele. Velem szemben egy öregember ül, aki perverzül méreget, de szerencsére a felesége hamar észreveszi, és gyorsan magával húzza a tömegbe, hogy üdvözöljenek néhány embert.

Az esemény grandiózus, Mark mindent megtett azért, hogy Westbreak elitje jól érezze magát. A Berthelot Chateau-ban kapott helyet, amire a városban mindenki csak Versailles kistestvéreként hivatkozik. Egyébként egy Franciaországból idetelepülő arisztokrata Léopold Berthelot építtette a 19. században. Az esemény a díszteremben van, a terem közepén egy nagy jégszobor áll, egy jegesmedve, ami a globális felmelegedést jelképezi. Az ételek persze nem tükrözik a környezetvédelemre való törekvést, drága kaviárokat, húsételeket, sajtkülönlegességeket és még ki tudja, mi mindent szolgálnak fel, de állítólag minden étel kiemelten fenntartható forrásból származik.

Utálom az ilyen eseményeket, az estélyi ruhákat, a bájcsevejeket és azt a bizonyos „pontosan tudod, hogy nem kellene ott lenned, és a többiek is tudják, mégsem szólnak, csak csúnyán kinéznek” érzést.

Lehet, hogy szépen csendben hazamegyek. Végül is, teljesítettem a Jennynek tett ígéretemet, elkísértem a bálba, és arról egyébként sem mondott semmit, hogy mennyi időt kell eltöltenem itt. Senkinek nem tűnne fel a távozásom, ahogy valójában a jelenlétem sem. Persze sok embert ismerek, de nem ápolok mélyebb kapcsolatot velük a köszönőviszonynál, hiába jártunk egy iskolába vagy szolgáltam ki őket a bárban.

Az öreg helyére egy másik férfi ül. Egyáltalán nem illik a többi pöffeszkedő álszent közé, a fényűző közeg azonban mégis jól áll neki. Sötétszőke, vállig érő haja van és sárgászöld szemei – mint a baglyoknak. Fekete öltönyt fehér inget és csokornyakkendőt visel – dizájner darabokat, mint majdnem minden férfi az esten –, neki azonban sokkal jobban áll, mint bárki másnak a teremben.

Nem szól semmit, csak a tömeget vizslatja, mintha keresne valakit. Én csak lopva figyelem őt, ám a tekintetünk találkozik.

Azonnal, teljesen magához láncol, egy rövid időre még a külvilágot sem érzékelem magam körül. Mintha megpróbálnánk kifürkészni egymás legtitkosabb, legsötétebb gondolatait, szinte versenyzünk egymással, melyikünk jut mélyebbre a tekintetek végtelen tengerében, mert érezzük, sőt, tudjuk, hogy a nyertes aztán a vesztes teljes elméje felett átveheti az irányítást.

Valamiért úgy képzelem, hasonló élmény lehet egy vámpír szemébe nézni – a könyvekben legalábbis mindenki így írja le ezt a jelenetet.

Közben az arcvonásait is feltérképezem. Markáns álla kissé szögletessé és férfiassá teszi az arcát. Az ajka vékony, a bőre simára borotvált, néhány vékony ránc húzódik végig a homlokán és a szeme körül. Kissé nyugtalannak tűnik, bár a csontig hatoló tekintetéből némi elfojtott vágy is árad, ami furcsa feszültséget teremt kettőnk között.

– Csak szerintem rettenetesen kínos a terem közepén álló jégszobor? – szólal meg, mert már annyi ideje nézzük egymást, hogy a feszültség szinte tapinthatóvá válik kettőnk között.

Mély, kissé rekedtes, megnyugtató hangja van, órákig el tudnám hallgatni akkor is, ha csak a telefonkönyvet olvassa fel. Ettől zavarba is jövök, mert a férfi ránézésre a negyvenes éveiben jár, és elég kínos lenne, ha Jenny pont vele látna meg, hiába szeretne ma este szexpartnert találni nekem. Nem akarom, hogy később olyan szavakkal dobálózzon, mint az apakomplexus vagy az aranyásó. Még poénból sem.

– Szerintem is – reagálom szárazon. – De legalább a pezsgő finom.

Az italból a buborékok nagy része már rég eltűnt, de ez cseppet sem zavar.

– Pedig nekem nagyon úgy tűnik, hogy még bele sem kortyoltál – jegyzi meg halvány mosollyal az arcán.

Ez a mondat valamiért úgy hat rám, mint a hidegzuhany, ami azonnal észhez térít, amint a víz a bőrhöz ér. A feszültség hirtelen félelemmé változik, amitől a szívem egyre hevesebben dobog, és amitől úgy érzem, el kell menekülnöm ettől az asztaltól. A tekintetemmel Jennyt keresem, de elveszett a tömegben. Tudnom kellene, hol van, hogy olyan helyzetekben, amikor azonnali életmentő helyzetekre van szükség, tudjam, merre meneküljek.

Az egy kicsit javít a biztonságérzetemen, hogy a teremben van még úgy kétszáz másik ember, bár valószínűleg senkinek nem tűnt fel, hogy egy ismeretlen férfival beszélgetek.

Jennynek sem, akit egyébként azóta nem láttam, hogy megérkeztünk, vagyis több mint egy órája.

– Talán mert zavarban vagyok egy kicsit. Ez az egy pohár pezsgő ugyanis drágább a ruhánál, amit ma viselek.

Idegességemben hülyeségeket kezdek beszélni. Az ösztöneim azt ordítják, hogy ideje indulni, legalább a mosdóba, ám valami a székhez láncol, és nem enged a férfi mellől. Rabnak érzem magam a saját testemben, ami még jobban megrémít.

– Ez csak egy pohár pezsgő. – A mosoly az arcán szélesebbre húzodik. – Nem kellene hagynod, hogy kellemetlen helyzetbe hozzon. Mi lenne, ha inkább meginnád? Utána esetleg táncolhatnál velem.

– Szerintem nem tenne jót a hírnevemnek, ha olyasvalakivel táncolnék, akiknek még a nevét sem tudom.

A sok fejemben kavargó hülyeség közé szorult némi önérzet is.

– Az enyémnek sem a modortalanság. – A mosoly eltűnik az arcáról. – A nevem Thomas Kresley. Mondd csak, táncolnál velem, kedves...

– Annie. Annie Lewis. – Úgy illik, hogy én is bemutatkozom, bár táncolni egyáltalán nem akarok. – És én… – szerencsére észreveszem Jennyt és Markot, ami lehetőséget teremt a menekülésre. – Nekem most mennem kell.

***

Egy órával később már arra gondolok, talán mégis táncolnom kellett volna Thomassal, hiába töltöttem vele alig pár percet, legnagyobb részben furcsa rettegésben. Mark nem akarja magára hagyni Jennyt, de a szervezői feladataival is törődnie kell, így ide-oda rohangál. A barátnőm pedig kötelességének érzi, hogy minden létező emberrel csevegést kezdeményezzen, akit akár csak futólag is ismerünk, ami rettenetesen fáraszt. Egyrészt azért, mert Jenny többet ivott a kelleténél, és minél többet iszik annál hülyébben viselkedik, másrészt, a beszélgetéseknek sincs semmi értelme.

Kínomban még az egész este kitartóan őrizgetett pezsgőt is megittam, és még egy másikat is, ami már egy picit a fejembe szállt, mert egyébként nem szoktam alkoholt fogyasztani.

Levegőre van szükségem, de akárhányszor el akarok indulni a kijárat felé, Jenny mindig visszatart. Először licitáltunk a néma aukción egy kétszemélyes vacsorára Westbreak legdrágább éttermében, majd Markkal is beszélgetnünk kellett minden egyes alkalommal, amikor újra megjelent köreinkben, és Abbie Leightonnal is találkoztunk, aki Jenny jó barátnője már elsős gimis korunk óta, engem viszont ki nem áll. Az érzés kölcsönös, de nála jobban csak a bátyját, Nicket gyűlölöm, aki Abbie mellett díszeleg, mint egy páva, és egyikőjüktől sem tudok szabadulni, mert Jenny maga mellé láncolt.

Míg ők megosztják egymással az este szerzett tapasztalataikat, bármennyire is félek tőle, Thomast keresem a tömegben, hátha kimenthet ebből a kellemetlen helyzetből. Mondjuk azzal, hogy táncol velem. Vagy hogy kivezet az épület díszes kertjébe, és egy sötétebb zugban szíven szúr, majd eltemet valahol, és véget vet ennek a szenvedésnek.

– Nem gondoltam, hogy eljössz, Annie. – Miután mindent megbeszéltek, Abbie eleget tesz a kötelezettségének és hozzám szól. – Már jó ideje nem láttalak a báron kívül. Gondolom, nagyon megviselt anyád halála. Én nem is tudom, fel tudnám-e dolgozni, ha egy nap úgy találnék rá anyámra, ahogy te. Ugye te sem, Nick?

Mármint gyógyszeres és alkoholos üvegek mellett kezdődő hullamerevséggel? Nem hinném, hogy bárki így akarná látni az anyját.

Nick a fejét rázza, majd belekortyol az italába. Nem akar megszólalni, de nincs is több szerepe egy táskánál.

– Ideje továbblépni – felelem.

– De mégis, hogy bírtad egyedül végig a temetését? – Ő sem fukarkodott az ingyen italokkal, a tapintattal viszont annál inkább.

– Mindig is ezt akarta. Nem voltak rokonai, szóval...

– Ez olyan szomorú – szólal meg Jenny. – Én biztosan hatalmas búcsúztatót akarnék. Legyen ott az összes rokonom és barátom, hogy legyen alkalmunk elköszönni egymástól. Ha valakit a szerettei nélkül temetnek el, valamit nagyon elrontott az életében.

– Ha valaki úgy hal meg, mint Annie anyja, az nem akar búcsúzkodni – reagál Abbie, és az elhaladó pincértől elvesz egy újabb pohár pezsgőt. – Vagy tévedek? Hagyott esetleg búcsúlevelet? Szar lehet, hogy még tőled sem köszönt el, én ezt biztosan nem tudtam volna elfogadni. De vajon az fájna jobban, hogy az anyám meghalt, vagy az, hogy nem voltam méltó a búcsújára?

Tényleg átgondolja ezt, mert a mandulaszemeiben felcsillan valami. De talán csak az utolsó két agysejtje robbant fel, és az tükröződik vissza a tekintetében.

– Tényleg itt és most kell ezt megvitatni? – kérdezek vissza ingerülten.

– Az egész olyan hirtelen történt, és te nem beszélsz róla. Mi csak kérdéseket teszünk fel, mert szeretnénk tudni, hogy vagy– válaszol Jenny.

Mielőtt bármit mondhatnék, Abbie közbevág.

– Azt hiszem, azzal a ténnyel együtt tudnék élni, hogy megöli magát. Ha viszont úgy ölné meg magát, hogy nem ír búcsúlevelet, azt hinném, sosem szeretett, és azt sosem tudnám feldolgozni. – Jenny gyengén oldalba böki, így kizökken a gondolatmenetéből, és vet rám egy szánakozó pillantást. – Ja, igen, persze, engem is az érdekel legjobban, hogy érzed magad.

– Nincs közötök hozzá – zárom rövidre a beszélgetést, és otthagyom őket.

Szinte kirohanok a teremből, mert alig kapok levegőt. A szívem a torkomban dobog, és egyszerre fog el hányinger és valamilyen pánikszerű érzés. Minél gyorsabban haza akarok jutni, de előbb egy kicsit össze kell szednem magam, ezért megállok a teraszon, amit gyönyörűen kivilágítottak, de nem érdekel a díszítés. Egyedül kell lennem, hogy egy kicsit megnyugodjak. Nem akartok minden egyes adandó alkalommal az anyámról beszélni, főleg nem Abbie-vel.

Veszek néhány mély lélegzetet, hogy egy kicsit kitisztuljon a fejem. Amúgy sem tudok könnyen feloldódni a két főnél többet számláló eseményeken, főleg, ha nagy dolgokat várnak tőlem, például, hogy megszólaljak vagy hogy táncoljak. Jobban szeretem, ha csendben meghúzódhatok valahol, amíg olyan jelentéktelenné nem válok, hogy senkinek nem tűnik fel, mikor lépek le. Most is megtehetném, de a testem remeg, a fejem hasogatni kezd, és a pezsgő gyorsjáraton akar távozni a számon át.

Már elmúlt éjfél. A sznobok egy része eltűnt, egy része pedig úgy döntött, elfogyaszt mindent, ami a kezébe kerül. Senki nem tudja megmondani, mennyi pénzt gyűjtöttek, néhányan azt sem, mire, de a helyi tévé is tudósít az eseményről, és a környék legjelentősebb influenszereit is meghívták.

Ideje indulni, mielőtt úgy döntenek, utánam jönnek, hogy folytassák a beszélgetést, de talán felfogták, hogy túl messzire mentek.

De esélyesebbnek tűnik, hogy az elfogyasztott alkoholmennyiség minden bűnbánatuktól megfosztotta őket.

– Még mindig táncolhatunk.

Thomas jelenik meg mellettem. Végre kiderül, hogy úgy is magasabb nálam fél fejjel, hogy 7 centis magassarkút viselek. A zakója zsebében egy arany zsebóra láncát veszem észre, ami életem egyik legjelentéktelenebb megfigyelésének tűnik.

– Sétálni több kedvem lenne.

Nem tudom, miért mondom ezt, a hányingerem egyre erősödik, szédülök és fáj a lábam a magassarkúban. Haza akarok menni.

– Úgy látom, rád is fér – jegyzi meg halvány mosollyal az arcán. – Végül csak megittad azt a pezsgőt?

– Én csak… – hezitálok, mit mondjak. – Nem bírom a tömeget. Csak a barátnőm kedvéért jöttem el.

– És ő hol van?

– Odabent néhány másik barátjával.

– És te tervezel még visszatérni közéjük? – kérdezi kis gondolkodás után.

– Nem. Tulajdonképpen épp hazaindultam.

– Gyalog? Mert ha igen, muszáj figyelmeztetnem téged, hogy egyetlen hölgynek sem biztonságos ilyen későn egyedül útnak indulnia.

– Ez egy kisváros. Különben is, a minden, ami veszélyes rám, bent van az épületben.

– Akkor talán nem bánod, ha elkísérlek. Csak hogy megbizonyosodjak arról, hogy biztonságban hazaérsz.

Nemet kellene mondanom, de újra hosszan a szemembe néz, amitől úgy érzem, megfoszt az akaratomtól és a gondolataimtól, és egy kicsit el is gyengülök.

Végül ő nyeri a tekintetek csatáját. Nem marad erőm kifürkészni a legsötétebb gondolatát. A félelemérzetem egyre csak nő a közelében, az ösztöneim egy rövid ideig még hangosan menekülésre buzdítanak, de már az egész testem remeg, így az ordítás is halk suttogássá szelídül.

Amikor a lábam is megroggyan, belém karol. Az érintését ruhán keresztül is hűvösnek érzem, a karja olyan, akár egy szoboré, kemény és erős, amivel akár egyetlen pillanat alatt darabokra téphetne.

El kellene húzódnom tőle, kiszabadulnom ebből a furcsa béklyóból, de ehelyett egyetlen szó nélkül elindulok vele hazafelé. Nincsenek gondolataim, sem akaratom, bármit megtennék, amit csak kér.

Nem beszélgetünk, pedig rengeteg kérdésem lenne. Tudni akarom, miért ennyire figyelmes velem, miért érzem magam minden lépéssel egyre gyengébbnek. Egy idő után úgy gondolom, egy felhő is nagyobb erővel bír nálam.

Azt is ki akarom deríteni, miért nem tudom elengedni őt, noha a félelmem egyre nő a közelében, és azt is, hogy ha ennyire félek tőle, miért hívom fel a lakásomba.

Sok kérdésem van, de mindre ugyanazt a választ találom: megbabonázott.

Három

Úgy reggel fél kilenc tájt kissé kótyagosan ébredek. A fejem fáj, a testem erőtlen. Nem emlékszem pontosan, hogyan kerültem ágyba, de valahogy még át is öltöztem, a ruhám ugyanis a vállfáján lóg.

A szobát rántotta és levendula illat járja át – mintha anyám szelleme kísértene. Sosem értettem a levendula iránti rajongását, az erős szaga ugyanis rettenetesen zavart egész életemben, de ő szentül hitt abban, hogy minden gonoszt távol tart. Rengeteg téveszméje volt, igyekszem nem gondolni rájuk, de minden egyes lélegzetvétel egy-egy újabb emléket juttat eszembe.

Remélem, egy hideg zuhany majd kitisztítja a fejem. Kilépek a nappaliba – hogy azon keresztülvágva bezárkózzak a fürdőbe –, de meglátom, hogy Thomas a konyhában tüsténkedik, Jenny pedig nevetve hallgatja a történeteit, miközben egy nagy bögre kávét szürcsölget.

Mi a franc?

– Itt töltötted az egész éjszakát? – kérdezem döbbenten a férfitól köszönés helyett.

Nem egyszerűen csak az éjszakát töltötte itt, a lakást is birtokba vette. A konyhát legalábbis mindenképpen.

– Elég rosszul érezted magad, nem hagyhattalak egyedül – feleli, miközben az elkészült rántottát a serpenyőből egy tányérra önti.

Az asztalt már megterítette, kávéval, teával, friss gyümölccsel, müzlivel, tejjel és friss pirítóssal is készült. Gyerekként mindig ilyen reggeliről álmodoztam, de most a gyomrom összeszorul, a szívem hevesen dobogni kezd a félelemtől, és azon gondolkozom, hol a telefonom, hogy szükség esetén azonnal hívhassam a 911-et.

– Thomas nagyon figyelmes, igaz, Annie? – Jenny tekintetéből rögtön tudom, hogy arra gondol, hogy ez a gesztus egy romantikus kapcsolat kezdete, de a zsigereimben érzem, hogy ez a férfi inkább a vesztembe vezet majd, nem az oltár elé. – Ráadásul ez a kávé isteni. Thomas egyébként épp a francia kalandjairól mesélt, azt is elmondta például, hogy Léopold Berthelot családjának Európa több országában is vannak kastélyai, a westbreaki a legkisebb.

– És ez ennyire mulatságos? – vonom kérdőre.

A gyomrom hirtelen a torkomba ugrik. A szívemmel együtt.

– Igazából épp arról mesélt, hogy…

– Mi lenne, ha ez a mi titkunk maradna? – szól közbe Thomas egy cinkos mosollyal az arcán. – Legalábbis egyelőre. Egyébként is, a reggeli elkészült. Egyetek, mielőtt kihűl.

– Köszönöm, de én tegnap annyi pezsgőt ittam, hogy ha most akár csak egy falatot is ennék, azt csúnyán megbánnám. Ezzel a kávéval viszont megmentetted az életem.

Jenny elismerően megemeli a bögréjét.

– És te Annie?

Thomas ismét megpróbál szuggerálni, de ezúttal sikerül ellenállnom.

– Én sem vagyok túl éhes. Amúgy is, épp zuhanyozni indultam.

– Ahogy gondolod.

Vág egy csalódott grimaszt, de egyáltalán nem hat meg.

A fürdőbe menekülök. Ez az egyetlen helyiség a lakásban, aminek kulcsra zárható ajtaja van. Gyorsan levetkőzöm, belépek a zuhanyzóba, és hideg vizet engedek magamra, egészen addig, míg reszketni nem kezdek, hogy a fejem egy kicsit kitisztuljon. Mikor már fáj a hideg víz érintése, emelek a hőfokon, és sokáig a zuhany alatt maradok, egyrészt, mert abban bízom, hogy Thomas közben magától távozik, másrészt mert nem vágyom Jenny társaságára. Hajat is mosok, majd meg is szárítom, csak hogy teljen az idő, és hogy ne halljam, ahogy ők ketten Léopold Berthelot kastélyairól diskurálnak. Különben is, a ruháim a szekrényemben vannak a szobámban, nem akarom, hogy lásson egy szál törölközőben átvonulni a nappalin.

Mikor a hajam is megszárad, fogat mosok, majd a tükörben nézegetem magam. Az arcom sápadt, a szemem táskás és karikás, bármi történt velem az éjjel, a szervezetemben nyomot hagyott. Nem ittam sokat, be sem csíptem, mégis hiányosak az emlékeim. Csak annyit tudok, hogy miután elindultunk haza, annyira elgyengültem, hogy alig álltam a lábamon, így végül taxiba ültünk.

Az egyetlen ésszerű magyarázatnak az tűnik, hogy valaki drogot csempészett az italomba. De miért tenne ilyet bárki egy jótékonysági eseményen? És mi garantálta, hogy míg aludtam, valószínűleg valamilyen szer hatása alatt, Thomas nem élt vissza a helyzettel?

A vészjelzőim már az első találkozásunkkor működésbe léptek, nem kellett volna másodjára is szóba elegyednem vele.

És végképp nem kellett volna megengednem, hogy hazáig kísérjen.

És hogy az egész éjjelt a lakásomban töltse.

Mikor már nem marad elintéznivalóm a fürdőben, visszaveszem a pizsamámat, majd kilépek az otthonom egyetlen biztonságos helyéről. Thomas közben nem tétlenkedett, minden ételt elcsomagolt, és elkezdett rendet rakni a konyhában. Jenny a kanapéról figyeli őt, miközben egy szelet pirítóssal viaskodik. Nem tudja eldönteni, beleharapjon-e vagy sem.

– Elég nagy a kupi a szekrényekben – jegyzi meg, mikor észreveszi, hogy figyelem őt.

– Az én otthonom, az én rendetlenségem – vágok vissza. A hangom rideg és éles, éreztetni akarom vele, hogy kezd nemkívánatos személlyé válni.

– Ezzel nem vitatkozom, bár Jenny talán igen – mosolyodik el, és leteszi, amit éppen a kezében tart. – Biztos nem vagy éhes? Még egy kávét sem innál?

A fejem rázom. Felfoghatná végre, hogy ideje indulnia.

– Ahogy gondolod. Már hívtam magamnak egy taxit, mire lemegyek, biztos ideér. – A zakójáért és a cipőjéért nyúl, és gyorsan felveszi őket. – Még úgyis találkozunk.

Azt kötve hiszem.

–Köszönöm a tegnapi segítséget és a reggelit.

Az illendőség és Jenny rosszalló tekintete azt írja elő, hogy kedvesen búcsúzzak el tőle, és én ennek maximálisan eleget is teszek azzal, hogy kiengedem őt az ajtón, és mosolyogva megköszönöm, bármit is tett az éjjel. Ő bólint egyet, majd mindkettőnktől elköszön.

Alig csukom be az ajtót, máris minden porcikámban érzem Jenny csontig hatoló, kíváncsi tekintetét, ezzel akar szóra bírni. Csak néz, mint a kiskutyák, arra várva, hogy majd magamtól beszámolok a Thomas Kresley-vel való rövid ismeretségem minden apró részletéről, de amikor egy szó nélkül elindulok a szobám felé, nem bír tovább csendben maradni.

– Úgy tűnik, valaki nyert a néma aukción – kezdi vigyorogva. – Annie, a pasi méretre szabott Armani öltönyt viselt, és bejárta egész Európát. Hogy vetted rá, hogy itt töltse az éjszakát? Csak nem…

– Nem feküdtem le vele, nem volt rá szükség – vágok a szavába. – Örök kötelék alakult ki közöttünk, amikor egy-egy pohár pezsgővel a kezünkben arról csevegtünk, hogy az anyám megölte magát, és még csak búcsúlevelet sem hagyott. Megsajnált, mint egy menhelyi kiskutyát, hazahozott, megvárta, míg álomba zokogom magam, és most reggel, csak hogy jobban érezzem magam, reggelit készített.

– Oké, felfogtam, hogy Abbie-vel tegnap túlmentünk egy határon, sajnálom – reagál lesütött szemmel –, de még sosem hoztál fel egy pasit sem, és meglepődtem, amikor a fürdőbe kitámolyogva összefutottam Thomassal.

– Elég szarul voltam éjjel, hazahozott, és bár nem kértem, itt maradt reggelig, ennyi. Nem akarok randizni vele, vagy ilyesmi, de ha neked bejön az Armani öltönye és az európai utazásairól szóló történetei, nem állok az utatokba.

– Köszönöm, hogy felkínáltad a lehetőséget, de inkább nem élek vele, ma ugyanis Markkal ebédelek – jelenti ki büszkén. – Tegnap nagyon sokat beszélgettünk, és talán ma végre szintet léphetünk. Remélem, hogy szintet lépünk.

– Akkor ez egy hivatalos randi?

Nem válaszol, csak sejtelmesen elmosolyodik. Haragudni akarok rá, de nem vele van bajom, hanem Abbie-vel, a gúnyosan affektáló hangjával és a lekezelő stílusával. Amúgy is, Jenny mindig elviselhetetlen, ha haragszom rá, mert minden lehetséges módon megpróbál kiengesztelni, nekem pedig békére és nyugalomra van szükségem.

Főleg a szabadnapomon.

***

Jenny úgy tíz körül elment, hogy az ebéd előtt még találkozzon az anyjával. A szabadnapomat így egyedül töltöm, de épp erre vágytam. Az a tervem, hogy megeszem a rántottát, majd a laptopommal a kanapéra telepszem. Meg akarok keresni minden hírt a neten, ami a gáláról szól, hátha valamelyiken Thomast is felfedezem.

Úgy egy órával később azonban, miután minden képet és videót átnéztem, rá kell döbbennem, hogy egyiken sem szerepel.

Egy fantomot kergetek.

Nem találok logikus magyarázatot, miért pazarlom erre az időmet, mert soha többé nem akarom látni őt. Nemcsak azért, mert tartok attól, hogy visszaélt a rosszullétemmel – ami azóta sem múlt el teljesen, bár a rántotta sokat javított rajta –, hanem azért is, mert még soha senkitől nem féltem annyira, mint tőle.

Mivel képet nem találok róla, rákeresek a nevére az interneten, hogy legalább azt kiderítsem, mivel foglalkozik. Az összes közösségi oldalon és a Google-n is megpróbálom, de egyetlen 1802-ben íródott cikket leszámítva a Westbreaki Krónika várostörténeti különszámából, ami említést tesz egy Thomas Kresley nevű angol férfiról, semmit nem találok.

A cikk szerint – ami a chateau építésének megkezdéséről szól – az a hatalmas birtok, amelyen most a Berthelot Chateau áll, korábban Thomas Kresley-é volt, aki a birtokhoz a függetlenségi háború idején jutott – rejtélyes körülmények között. Nyilván nem feltételezem, hogy a két Thomas Kresley ugyanaz a személy, de annak tükrében, mennyi mindent mesélt reggel Jennynek a kúriáról, egy pillanatra mégis lehetségesnek tűnik.

A cikk egyébként Kresley két unokaöccséről, Kyle-ról és Benedictről is említést tesz, akik a birtok eladását követően nem sokkal Thomassal együtt eltűntek Westbreakből. A Kresley névre keresve egyébként a legtöbb találat Benedict nevére érkezik, főként 1810-1832 között datált cikkekből, feljegyzésekből. Az egyik francia nyelvről lefordított cikk Benedictet több gyilkossággal is összefüggésbe hozza. Arra nem találok forrást, hogy elítélték-e, pedig érdekel.

Túlságosan belemerültem ebbe a történetbe. Nem tölthetem régi cikkek olvasgatásával a napot. Kikapcsolom a laptopot, és jó messzire tolom magamtól. Ki kell irtanom Thomast a gondolataimból. Éhes is vagyok, ezért pizzát rendelek – mert hiába ettem meg a rántottát, egyáltalán nem laktam jól –, elkényelmesedek, és keresek valami nézhető műsort.

Az egyik csatornán épp Twilight-saga maratont tartanak, alig kezdődött el az Alkonyat. Ez a film alkalmas lesz arra, hogy kicsit kikapcsoljak, és kipihenjem a tegnapi eseményeket.

Jenny a könyveket és a filmeket is imádja, mert szerinte az igaz szerelemről szól – bár tizenhárom évesen kicsit más fogalmai voltak a szerelemről –, én viszont soha nem tudtam elképzelni, hogy találkozom-e valaha olyan férfival, akiért képes lennék halhatatlanná válni.

Felelőtlen és értelmetlen döntésnek tűnik feláldozni az életem egy kis szexért és a vér iránti sóvágásért, főleg, ha közben folyamatosan indokolatlan veszélyek leselkednek rám. De a regények és filmek főhősnői csak akkor lehetnek boldogok, ha végzetesen nagy áldozatot tesznek.

Lehet, hogy anyám is ezen gondolkodott, mielőtt megölte magát, bár ő valószínűleg nem emiatt döntött a halál mellett.

A pizza hamar megérkezik, így nem tudtok nagyon mélyen elmerengeni anyám öngyilkossági indítékain. Inkább csak eszek, és nézem ahogy Bella és Edward szerelme kibontakozik. Közben csak a csillogó vámpírokra figyelek és azon agyalok, milyen érzés lehet vámpírként kizárólag állati vérrel táplálkozni.

Négy

Mikor Jenny hazaér, Bella már vámpírként azért küzd, hogy ne öljék meg az Edwarddal közös kislányát. Fáradtan, de elégedetten huppan le mellém a kanapéra, valószínűleg jól sikerült a randija Markkal. Én a nap folyamán befaltam az egész pizzát, egy tábla csokoládét és némi jégkrémet is. A pólóm foltos, a hajam kócos, de egyáltalán nem érdekel, Jenny ugyanis sokkal rosszabb formában is látott már.

– Na? Hogy ment? – érdeklődök.

Már eléggé unom a filmnézést, de nem hagyhatom abba, ha már eljutottam Bella életének nagy kiteljesedéséig, és a jelenetig, amiben Jacob élete szerelme egy csecsemő lesz.

– Egész jól – feleli sejtelmesen, majd számonkérően rám mered a nagy kék szemeivel. – Te nélkülem tartasz Twilight-saga maratont?

– Remélem, azért megbocsátasz. – Jobb, ha inkább nem teszek említést arról, hogy a nap egy részét azzal töltöttem, hogy Thomas után kutakodtam az interneten. – Egyébként is, harmadjára már egy kicsit unalmas. A te napod biztos izgalmasabban telt.

– Az ebéd jól ment – kezdi, miközben egy pillanat alatt felveszi a film cselekményének a fonalát. – De néha egy kicsit furcsa volt.

– Miért?

– Nem is tudom. – A hangja bizonytalanul cseng. – Az elején minden nagyon jól ment, de tényleg. Sokat beszélgettünk, és nagyon finomat ebédeltünk, aztán nem is tudom… ebéd után sápadtabbnak, fáradtabbnak látszott, és úgy tűnt, az érdeklődése is megszűnt, gyakran vettem észre rajta, hogy nem figyel rám. Azt mondta, csak sok munka miatti stressztől szétszórt egy kicsit, de nem hittem neki. Le akartam nyűgözni, ezért, amikor lehetőségem adódott rá, mondtam neki pár dolgot a chateau-ról, tudod, amiket Thomas is mesélt reggel, de a viselkedése hirtelen megváltozott, mintha nem is tudom… valami sötét titkot lepleztem volna le előtte. Szerinted valami rosszat mondtam?

– Nem hinném. – Egy pillanatra újra eszembe jut az 1802-es cikk, amiben arról a Thomas Kresley-ről írnak, aki ma rántottát sütött a konyhámban. – Valószínűleg tényleg csak fáradt volt. Egy ilyen nagy jótékonysági esemény megszervezése sok munkával jár. Főleg, ha egy nagy jégszobor is szükséges hozzá.

Jenny csak egy hümmög egyet, az én rossz előérzet jelző lámpám viszont villogni kezd.

Bár tudnám, miért.

***

A Three Nobles Westbreak legrégibb bárja. Az 1800-as évek elején alapították, és azóta néhány rendkívüli helyzetet leszámítva nyitva van. Már három éve rendszerint vasárnaptól csütörtökig minden napomat itt töltöm, italokat szolgálok fel, és a borravalóm mindig alacsonyabb a többiekénél, mert nem szeretek csevegni a vendégekkel. Annyi előnye legalább akad ennek a munkának, hogy közben nem gondolkodom, és mások sem faggatnak arról, hogy érzem magam anyám halála után.

Munka közben Thomas sem jut eszembe, sem azok a hülye teóriák, amiken a régi cikkek olvasása közben agyaltam. Úgy telik el néhány nap, hogy egyáltalán nem gondolok a munkán kívül másra, italokat szolgálok fel, napközben pedig alszom vagy hülye valóságshow-kat nézek, így még véletlenül sem keveredek semmilyen természetfeletti lényekkel foglalkozó dolog közelébe.

Mígnem az egyik este észre nem veszem őt az egyik asztalnál.

A haja arcába lógó részét hátra kötötte, fekete inget szürke zakót és zakóhoz passzoló nadrágot visel. Jól áll neki a bár félhomálya, de nem akarok szóba elegyedni vele, mert már attól görcsbe rándul a gyomrom, hogy egy légtérben tartózkodunk. Kezdem magam egy klisés regény főhősének érezni. Én vagyok a lány, akire nagy veszélyek leselkednek, Thomas pedig a titokzatos férfi, magától értetődően sötét, talán több évszázados múlttal. Én viszont nem vágyom arra, hogy megmentsenek.

Nem tehetem meg, hogy nem szolgálom ki, mert mindenki más elfoglalt.

– Mit hozhatok? – lépek oda remegő lábakkal.

A szemembe néz, elmosolyodik. Ismerem ezt a nézést, csevegni akar.

– Egy üveg bourbont és két poharat, ha lehet. Várok valakit.

– Jeget?

A fejét rázza. Felhúzza a szemöldökét, és gyorsan végigmér. A gondolataimban próbál kutakodni.

– Máris hozom.

A pulthoz megyek a rendeléséért. Nem akarok a közelében lenni, de az valamiért érdekel, kire vár. Kissé gondterheltnek tűnik, talán ezért is kért egy egész üveget a bourbonból. Vagy talán, hogy jól leitassa a partnerét.

– Üzleti megbeszélés? – kérdezem tőle, mikor visszatérek az asztalához az itallal.

– Így is nevezhetjük – feleli, miközben egy kicsit a poharába töltök.

Zavarában az egyik ujjával az asztalon dobol, amit azonnal abbahagy, amint, észreveszem.

– Akkor… ha esetleg tehetek érted még valamit, csak jelezz.

Sikerül még csírájában elfojtani a beszélgetést úgy, hogy közben végig illedelmes maradok.

Már indulni készülök egy másik asztalhoz, de a tekintete nem hagy mozdulni.

– Azt hiszem, szükségem lenne még egy pohárra. És mondd csak, mikor van záróra?

– Kettőkor.

Szerencsére ismét hamar meg tudom szakítani ezt a furcsa, félelmetes köteléket, de a szívem a torkomban dobog. Bár tudnám, miért viselkedek így a közelében.

– Köszönöm, Annie. – A hangja most kicsit komolyabban, mélyebben cseng. – Ugye, nem gyalog tervezel hazamenni?

– De. Miért?

A balsejtelem jelző lámpám újra villogni kezd. Ilyesmit ilyet soha senki nem kérdez. Soha senki.

– Biztonságosabb lenne, ha valaki elkísérne. Tudod… – Kis szünetet tart, láthatóan átgondol valamit. – Talán te is hallottad, mi történt a napokban.

– Nem lesz gond – csak ennyit reagálok, majd elindulok az újabb pohárért.

Fogalmam sincs, miről beszél, de mire visszaérek az asztalhoz, már Robert Cole is ott van. Kezet fognak, Thomas udvariasan a hogyléte felől érdeklődik, majd szárazon megköszöni nekem a harmadik poharat, és úgy lefoglalja őket egymás társasága, hogy nem folytatjuk a rémisztő csevelyt.

Ebben a bárban egyáltalán nem szokatlan, ha valaki egy egész üveg tömény szeszt kikér magának. A tulajdonos szerint ez olyan hagyomány, ami a Three Noblest a nyitása után ismertté és közkedveltté tette.

Robert Cole jelenléte viszont sokaknak szemet szúr, a város leggazdagabb és legbefolyásosabb embere ugyanis csak ritkán teszi tiszteletét ezen a helyen. Igaz, az övé a fél város és a Berthelot Chateau, az ő helyében én sem vágynék ebbe a lebujba.

Meg kell próbálnom úgy végezni a dolgom, hogy közben egyáltalán nem figyelek rájuk, legalábbis nem jobban, mint bármely más vendégre. Az azonban azonnal szemet szúr, hogy Robert, aki határozottságával és karizmatikus kisugárzásával mindig uralja a környezetét, most szinte retteg, a félelemtől tágra nyílt szeme szinte festményre kívánkozik. Thomas gyakran néz a zsebórájára, nagyon vár valakire, a türelmetlenségét a lába rázásával vezeti le.

Megint a régi cikkek jutnak eszembe a Westbreaki Krónikából. A gondolatok összefüggéstelenül cikáznak a fejemben, egyáltalán nem uralom őket, így lassan egy hatalmas spirállá formálódnak. Próbálok összeszedett maradni, tényleg, de egyáltalán nem figyelek arra, mit csinálok.

Az egyik rendelés elkészítése közben eltörök egy poharat, ez zökkent ki ebből a furcsa zombi-állapotból.

Épp abban a pillanatban érkezik meg Thomasék asztalához a harmadik tag. Fiatal férfi, nagyjából egyidős lehet velem. Vöröses szőke haja van, ami elől hosszabb borzas, kicsit az arcába is lógnak hullámos fürtjei, hátul és oldalt rövidebbre nyírt. A ruhái a többiekénél egyszerűbbek, fehér garbó pólót, egy barna szövetnadrágot és barna vitorláscipőt visel. Kezet fog Cole-lal, leül Thomas mellé, és tölt magának egy pohárral a bourbonből.

– Mi van ma veled, Annie? – kérdezi Billy, a csapos, miközben a törött pohár szilánkjait takarítom. – Ma a szokottnál is furcsábbnak tűnsz.

– Csak… – át kell gondolnom, mit feleljek –, egy kicsit zűrös napom van, ennyi. Az agyam folyton pörög, próbálok csak a munkára koncentrálni, de láthatóan nem sikerül.

– Átérzem – reagál némi kollegiális együttérzéssel. – Nekem se könnyű mostanában. A gyerekek az előkészítőben mostanában azzal szórakoznak, hogy halálra ijesztik egymást mindenféle kitalált szörnyekkel, és emiatt az ikreim is úgy döntöttek, hogy soha többé nem alszanak. Tudod, amikor hazamentem, mindig volt egy kis csöndes énidőm, amikor a nejem és a gyerekek nélkül egy kicsit kikapcsolódtam, de már napok óta a gyerekekkel viaskodok, hogy legalább egy pár órát aludjanak. Napközben meg ott vannak az elintéznivalók, meg a másik állásom, szóval… teljesen kimerültem.

– Mivel ijesztgetik egymást? – érdeklődöm, hogy viszonozzam az együttérzést.

– Az egyik gyerek pár napja azt mondta, egy mumus jelent meg a szobájában. Állítólag majdnem el is rabolta, de az anyja épp akkor ért haza a munkából, és megzavarta a szörnyet, ami a szoba egyik sarkából leselkedett rá, így megmentette az életét. Azóta egyik gyerek sem akar aludni a csoportból, és nem tudjuk, mit tegyünk.

– Tényleg egy mumus volt? – kérdezek vissza, talán hangosabban is a kelleténél, mert valószínűleg Thomas is meghallotta, és most aggodalmasan figyel. Halkabban folytatom. – Tudod, anyám felnőttként is rettegett tőlük, ne kérdezd, miért. Neki voltak különböző kristályai meg talizmánjai ellenük, és szárított levendulát tett a lakás minden zugába. Elég sok téveszméje volt, de ezek megnyugtatták őt. Egy doboznyi kacatot megtartottam, megnézem, hogy akad-e bennük valami az ikreknek.

– Kösz, Annie. Tudsz esetleg mást is a mumusokról? A gyerekeknek egy csomó kérdése van róluk, és őszintén szólva elég fárasztó nekik csak annyit mondani, hogy nem léteznek.

– Csak annyit, mint mindenki más – vonom meg a vállam. Nem akarom azt is részletezni, hogy anyám szerint az apám is az volt. – Hogy sok gyerek fél tőlük, és hogy a Harry Potterben alakváltó lényként ábrázolták. De állítólag nem minden mumus gonosz, vannak olyanok is, akik az ártatlanokat védelmezik. Az interneten sok hülyeséget találsz, válaszd ki a leghitelesebbnek tűnőt.

– Szerinted melyik lenne az?

Szinte könyörögve néz rám. Tényleg eléggé kétségbeeshetett, mert tőlem sosem kér semmilyen tanácsot, és tulajdonképpen még sosem beszélgettünk igazán.

Thomas közben fél szemmel még mindig minket figyel, talán azért, mert meg akar tudni valamit, talán azért, mert újabb rendelést akar leadni.

– Az anyám biztos jobban tudná nálam. Ő állítólag a mumusok minden titkát ismerte, és biztos nagyon boldogan megosztotta volna veled is, ha látja, mennyire érdekel a téma.

Thomas int egyet, úgyhogy folytatnom kell a munkát. Legalább nem kell több mumusokkal kapcsolatos kérdésre válaszolnom.

Ahogy egyre közelebb lépek az asztalához, baljós érzéseim egy pillanat alatt újra átveszik felettem az irányítást. Amikor a tekintetem találkozik az ismeretlen harmadik férfiéval, már nem csak a vészjelző lámpám villog, egy sziréna is megszólal, a fejemben, ami szinte megbolondít.

Az ismeretlen úgy néz rám, mintha egyszerre akarná letépni rólam az összes ruhát, hogy itt helyben, mindenki előtt megdugjon az egyik asztalra teperve, majd azután simán kitépné a szívem, hogy végignézze, hogy simulnak ki az arcvonásaim a halál utáni pillanatban. Az sem segít a helyzeten, hogy véletlenül meghallottam egy részletet az utolsó mondatából, amiben egy holttestről esett szó.

– Mit hozhatok? – kérdezem remegő hangon.

Nyelek egy nagyot, és egy kicsit a kezem is remeg. Azonnal fel is tűnik nekik.

– Kaphatnék egy normális italt?

Az ismeretlen hangja dühösen éles, a tekintete szinte villámokat szór. Ekkor veszem észre, hogy heterokrómiája van, a bal szeme kék, a jobb zöld, és apró szeplők vannak a szeme alatt.

Thomas és Mr. Cole fegyelmezően néznek rá, de nem érnek el túl nagy hatást. Nem tudom, azért ilyen feszült-e, mert részeg, vagy mert már amúgy is zaklatottan érkezett. Billyre pillantok, mert a zűrös eseteket mindig ő intézi, de eléggé lefoglalja néhány másik vendég. Még egy felszolgáló dolgozik, Rony, aki épp szünetet tart, szóval magamra maradtam.

– Elég nagy a választékunk, hozzak esetleg egy itallapot?

– Nincs rá szükség, Annie, Kyle már úgyis indulni készül.

Thomas előbb rám néz, erőltetett kedvességgel, majd a férfira, szigorúan.

– És mi van, ha még innék valamit, amit nem te rendeltél? – mordul rá ingerülten a férfira. – Utálom a bourbont, mégsem választhatok mást, mert te azt mondod?

Ebből még baj lesz.

– Még dolgod van, nem emlékszel? – Thomas nem tűri az ellentmondást. Ökölbe szorítja a kezét, de nem emeli meg a hangját. Ez félelmetesebb, mintha kiabálna.

–Hogyne – Kyle furcsán grimaszol, majd hirtelen feláll, és mire észbe kapok, épp kilép az ajtón.

– Nekem is indulnom kell – Mr. Cole is feláll, kicsit kinyújtózik, megigazítja az ingét, majd a pénztárcájáért nyúl, elővesz 100 dollárt, hogy nekem adja. – Köszönjük a színvonalas kiszolgálást, Miss Lewis. Mr. Kresley pedig gondoskodik arról, hogy Ön és a kollégái biztonságban hazajussanak.

– Miért van erre szükség? – kérdezem.

Thomas és Robert egy pillanatra egymásra néznek. Még csak tippelni sem merek, mire gondolnak, de abban biztos vagyok, hogy hazudni fognak.

– Az elmúlt néhány napban több brutális haláleset is történt Westbreakben – kezdi Robert. – Öt nőt öltek meg, mind húsz-huszonöt év közöttiek voltak, mint ön. A gyilkos a nyílt utcán támad, olyan nőkre, akik egyedül vannak. Meglep, hogy nem hallott az esetekről.

– Mr. Cole értékelem az aggodalmát, de mindössze három utcányira lakom innen, ami alig több mint öt perc, nem lesz gond. – Kétkedve néz rám, nem sikerült megnyugtatnom. Nem mintha akarnám. – Egyébként nem igazán foglalkozom a város híreivel.

– A gyilkosságok mind hajnal kettő és három között történtek. Ezért mondtam, hogy nem kellene egyedül hazamenned – teszi hozzá Thomas. – A gyilkos kiszámíthatatlan. A seriff szerint olyan, mint egy ragadozó, aki előbb észrevétlenül alaposan becserkészi az áldozatát, majd egy pillanat alatt lecsap rá. Lehetetlen védekezni ellene.

– Ha én veszélyben vagyok, a többi vendég is. Velük mi lesz?

Billyre pillantok, aki kérdőn figyeli a jelenetet. Nem szokott hozzá, hogy csevegek a vendégekkel. Én meg ahhoz, hogy a hazugságaikat hallgassam, és nem is akarom, de kaptam száz dollárt, ami miatt kötelességemnek érzem.

– A seriff fokozta a rendőri jelenlétet, és közzétettek egy tájékoztatást is, amiben mindenkit megkértek, hogy amennyiben tehetik, éjjel ne tartózkodjanak egyedül az utcán – feleli Thomas. Újra egymásra néznek, majd újra rám, az egész kezd nagyon kínos lenni, de annyira még nem, hogy abbahagyják. – Te tényleg nem hallottál róla?

A fejemet rázom. Nem követem Westbreak eseményeit semmilyen módon. Itt a bárban persze keringenek a pletykák, de ez túlságosan friss lehet, mert még senki nem fejezte ki rémületét.

Vagy ha mégis, túlságosan lefoglaltak a saját gondolataim.

– Mi történt velük?

Már akkor bánom, hogy felteszem ezt a kérdést, amikor az első szó elhagyja a számat.

– Bizonyos kérdések egyelőre tisztázatlanok – Thomas is meg akart szólalni, de Mr. Cole megelőzi, és ezzel a mondattal mintha le is zárná a beszélgetést. – A nyomozás érdekében nem hoztak minden részletet nyilvánosságra. De ha megbocsátanak, nekem most mennem kell.

Mr. Cole búcsúzásképpen gyorsan kezet fog Thomasszal, nekem is köszön, és sietve távozik. Thomasra nézek, de úgy tűnik, ő sem akarja folytatni a beszélgetést. Elindulnék egy másik asztalhoz, de gyengén megragadja az alkaromat, hogy megállítson.

– Tényleg nem kellene egyedül hazamenned – mondja aggodalommal teli hangon.

– Nem lesz gond – mordulok rá ingerülten.

Mélyen a szemembe néz, mintha így próbálna meg hatni rám, de nem jár sikerrel. Elhúzom a karom, és egy szó nélkül otthagyom.

Öt

Mindjárt záróra, de Thomas még mindig itt van. Csak úgy szórja a borravalót, aminek a többiek nagyon örülnek, ráadásul mindenkinek felajánlja, hogy fizeti a taxi díját, hogy biztonságban hazajussanak, de rajtam kívül mindenki autóval jár dolgozni, így senki nem él az ajánlattal.

A többieket bezzeg nem zaklatja, de tőlem már háromszor is megkérdezte, hogy elkísérhet-e hazáig, ezért az utolsó alkalommal beleegyeztem, csak hogy végre békén hagyjon.

Kettő előtt három perccel lépek ki a bár ajtaján – Thomasszal. Billy magára vállalta a takarítást, hogy Ronyval biztonságban hazaérjünk. Kedves gesztus tőle, de csak azért ennyire gáláns, mert Thomas megkérte rá – Billy ugyanis utál egyedül takarítani.

Gyors léptekkel hazaindulok. Thomas mellettem halad, tisztes, mégis zavaró távolságban. Nyilván azt reméli, a közelsége megnyugtat, valójában inkább csak… összezavar. A félelem jelző lámpám villog, a lelkem mélyén viszont valamiért mégis úgy érzem, nem tudna bántani.

– Tudom, hogy félsz tőlem – szólal meg a semmiből. Mintha a gondolataimban olvasna, ami csak tovább ront a helyzeten. – Jól leplezed, de rettegsz. Tudom, alig ismersz, és nem bízol bennem, de hidd el, nincs mitől tartanod. Soha nem bántanálak.

– Az azért elég félelmetes, mennyire jól bírod az alkoholt – jegyzem meg ironikusan.

Miután a többiek elmentek, még két pohár bourbont megivott, az üveg is elfogyott, mégis józannak tűnik.

– Szerencsés genetika. – Engedélyez magának egy rövid mosolyt, majd újra elkomorul. – Ezt a veszélyes helyzetet viszont komolyabban kellene venned, Annie.

Megállok, mert hirtelen dühroham tör rám, amit menet közben nem lehet kiengedni.

Ő is így tesz, bár egy kicsit bizonytalan.

– Honnan tudjam, hogy te nem vagy veszélyes? Tudod, mielőtt találkoztunk, sosem éreztem magam olyan rosszul két pohár pezsgőtől, mint a gálán. Mi történhetett? Talán valaki drogot kevert az italomba? Nem tudom, és néhány dologra nem is emlékszem, viszont te egész éjjel ott voltál a lakásomban, és halvány fogalmam sincs, mit műveltél. Akár a helyzetet is kihasználhattad.

Ő csak egy gazdag idegen kétes múlttal, nincs joga megmondani, mit csináljak.

– Nem tettem semmi ilyesmit, és ezt legbelül te is tudod – kezdi kissé tárgyilagosan. – Hazakísértelek, segítettem lefeküdni, de nem akartalak magadra hagyni, ezért a nappaliba mentem. Tévét néztem, majd elaludtam a kanapén, míg Jenny olyan hajnali fél négy után haza nem ért. Megkérdeztem, nem bánja-e, ha megvárom, míg felébredsz. Ő beleegyezett, majd lefeküdt, de nem tudott aludni, ezért úgy két óra múlva kijött hozzám, és beszélgettünk. A többit már te is tudod.

– Miért maradtál reggelig?

Közelebb lép hozzám és a szemembe néz. Mélyen, mint a múltkor, mintha meg akarna babonázni. Kezdem nagyon unni, mert ezek a mély, végtelen ideig tartó, a legtitkosabb gondolataimat is kifürkészni akaró pillantások mind a saját titkait leplezik. Olyan titkok lehetnek ezek, amiket hazugsággal sem lehet palástolni.

– A kötelességemnek éreztem – végül csak ennyit felel.

El akarom küldeni őt a francba, de inkább ökölbe szorítom a kezem és tovább indulok. Már csak másfél utcán át kell elviselnem a társaságát, az út mégis végtelennek tűnik.

Nagyobb távolságot tartok tőle. Miért nincs annyi eszem, mint mondjuk Ronynak, aki többféle önvédelmi eszközt is tart magánál a táskájában? Nagyobb biztonságban érezném magam, ha nálam is akadna legalább egy paprikaspray, de nem futok gyorsan, így sok előnyt nem szereznék egy elszánt, erős és tapasztalt támadóval szemben.

– Ahogy azt is, hogy rám hozd a frászt munka közben – morgom magam előtt, de meghallja.

– Nem akartalak megijeszteni – védekezik –, de a saját érdekedben kérlek, vedd komolyan a dolgot, és ne mászkálj éjjel egyedül az utcán, amíg a gyilkost el nem kapják.

– Különben? – Ez az apáskodó hangnem nagyon bosszant.

– Különben nem tudom garantálni a biztonságod.

***

Jenny még ébren van, amikor hazaérek, valami reality ismétlését nézi a tévében. Inkább csak hallgatja, mert teljesen átszellemülve csetelget valakivel a telefonján. Nyilván Mark az, csak vele vihog úgy, mint egy hormon túltengéses tini lány, még akkor is, ha csak virtuálisan érintkeznek egymással.

A szobámba zárkózom, és előkotrom a szekrényemből a kartondobozt, amiben anyám lomjait tartom. Őszintén nem tudom, ezt a dobozt miért őriztem meg, mert nincs benne más, csak kövek és kristályok, kézzel faragott fa medálok, füstölők, néhány gyertya, egy ezüst nyaklánc egy furcsa mintás medállal és egy kinyithatatlan ládikó, amit csak úgy bedobtam, hogy aztán jól megfeledkezzek róla.

Kiveszek két kristályt Billy lányainak, aztán a ládikót is a kezembe veszem, és vizsgálgatni kezdem.

Anyám nagyon kitartóan rejtegette előlem huszonegy éven keresztül, egy véletlen alkalmat leszámítva ugyanis a halála napjáig ugyanis egyáltalán nem láttam. Ugyanolyan rúnaszerű minta van az alján, mint a medálon, a zár pedig egy megfejthetetlen logikai rejtvény lehet, mert akárhogy csavarom, tekerem, tologatom és piszkálom, nem tudom még megmozdítani sem. Elég fontos lehetett neki ez a tárgy, mert ott hevert a holtteste mellett, talán azért, mert élete utolsó perceiben még egyszer utoljára megnézte a tartalmát.

Nem vagyok biztos abban, hogy érdekel, mi lapul benne, de egyre jobban zavar, hogy nem tudom kinyitni. Még egy kést is hozok, hogy azzal próbáljam meg felfeszíteni, de az eredménytelen kísérletekkel csak azt érem el, hogy egy béna mozdulattal kirepül a kezemből, és leveri az egyetlen képkeretet a szobában, ami a földre esik, jó nagyot csattan, és még az üveg is kettétörik benne.

Ez az utolsó csepp a pohárban. Ahelyett, hogy elkezdenék összetakarítani, inkább bedőlök az ágyba, a fejemre húzok egy párnát, és dühösen belemorgok.

Jenny is felfigyelt a csattanásra, ugyanis most az ajtómon kopog, így kénytelen leszek nagyon gyorsan összeszedni magam.

– Jól vagy? – kérdezi, mikor kinyitja az ajtót.

Az, hogy a ládikó a lába előtt hever, a többi holmi pedig a padlón és az ágyamon szerteszét, mindent elárul.

– Nem – morgom, miközben lassan felülök, és kisöpröm a hajamat az arcomból.

– Hát… elég szarul nézel ki – konstatálja, majd leül mellém. – Mi a baj?

– Semmi. – Rövidre akarom zárni a beszélgetést, de nem hagyja. – Csak fárasztó napom volt, ennyi.

– Azért vetted elő anyád cuccait? – kívácsiskodik, és elkezd a kristályok között turkálni.

Ez egy kicsit zavar, de nem akarom a tudomására hozni.

– Csak néhány kristályt kerestem Billy lányainak.

Gyorsan a dobozért nyúlok, hogy beledobáljam a holmikat, mielőtt mindet egyesével alaposan megvizsgálnánk.

– Egész szép kis gyűjteménye volt. Szelenit, howlit, rózsakvarc, holdkő, ametiszt… állítólag mind segít a nyugodt alvásban.

– Igen, sok gondja volt vele. – Érzem, ahogy az arcizmaim megmerevednek. Nem akarok megint anyámról beszélni, de Jenny sosem veszi észre, ha valaki egy kis magányra vágyik. – Az egész lakás tele volt velük, mert állítólag a gonosz szellemeket is elűzték. Na meg persze a mumusokat, amiktől annyira rettegett. Billy lányai is félnek tőle, ezért akarok adni nekik ezekből.

– Értem. – Épp a furcsa mintás medált vizsgálgatja. – Nagyon szép ez a medál. Mi ez a minta rajta?

– Nem tudom, talán valami rúna lehet – vonom meg a vállam. – Ha szeretnéd, neked adom.

– Komolyan? – A meglepettségtől egy pillanatra a szeme is elkerekedik.

– Persze. Én úgysem hordanám.

Rögtön fel is veszi, az örömtől és az izgatottságtól úgy vigyorog, hogy minden fogát látni lehet. Kivételesen jobban érdeklik anyám lomjai, mint az érzéseim. Nem bánom.

– Hallottad, hogy az elmúlt napokban öt nőt is megöltek a városban? Anyám olvasta a seriff tájékoztatóját, majd a lelkemre kötötte, hogy ne mászkáljak éjjel egyedül a városban. Egy kicsit furi, hogy nem kerítettek nagyobb hírverést az esetnek, de a seriff szerint így könnyebb elkapni a gyilkost.

Meglep, hogy ilyen gyorsan témát vált, főleg úgy, hogy közben a tükörben nézegeti magát.

– Igen, Thomas említette.

– Megint találkoztatok?

Ez a mondat kizökkenti a nyaklánc csodálatából, és rám szegezi kíváncsi tekintetét. Gondolatban már rég összeadott minket, ezért megpróbálok a lehető legtárgyilagosabban fogalmazni.

– Igen, ma este a bárban volt Robert Cole-lal és egy fiatalabb férfival, a neve azt hiszem… Kyle.

– Thomas említette, hogy Mr. Cole régi jó barátja. Talán valamilyen üzlet miatt találkoztak, Thomasnak ugyanis vannak érdekeltségei Mr. Cole vállalkozásaiban.

– Mit tudsz még róla?

– Hát… azt már biztosan, hogy érdekel téged – cukkol széles vigyorral az arcán.

– Érdekel, de nem úgy – védekezek teljesen feleslegesen. – Nálunk töltött egy éjszakát, jó lenne tudni, nem tér-e vissza pár hét múlva, hogy ellopja a holmijainkat, vagy hogy megöljön minket álmunkban.

– Nem fog megölni minket. Főleg téged.

Egy párszor meg is böki a vállamat, hogy nyomatékosítsa a mondandóját.

– Jenny, most komolyan.

Megszorítom a kezét, hogy abbahagyja a piszkálódást.

– Hát… nem sokat. – Kicsit megsértődik, amiért leállítottam, de nem teszi szóvá. – Az elmúlt éveket afrikai országokban töltötte az unokaöccsével, Kyle-lal, akit egyébként hároméves kora óta nevel, mert a szülei meghaltak. Egyébként jelentős adományt is tett a jótékonysági gálán, amivel megvásárolt egy régi festményt egy nőről, azt hiszem. Szóval, ha valaki, ő biztos nem tenne veled semmi rosszat.

– Szóval Kyle az unokaöccse?

Az erősödő bajsejtelmeimtől a fejem is fájni kezd.

– Igen. A múltkor láttam Thomasszal a chateau-nál, és... wow! Olyan srácnak tűnik, akinek nagyon érzékeny a lelke, de ha meztelenre vetkőzik, istenné változik.

– Van esetleg más rokonuk is? – Elterelem a szót, mert nem akarok vele Kyle-ról fantáziálni.

– Azt hiszem, Kyle-nak van egy bátyja, de róla semmit nem tudok. A neve talán… – Elgondolkodik, de annyira, hogy még az ujját is az állához érinti. – Dan vagy Ben?

– Talán Benedict?

– Lehet, nem tudom. Azt hiszem, már évek óta megromlott a viszonyuk, szerintem nem is tartják egymással a kapcsolatot.

Jenny egyik legfontosabb tulajdonsága az, hogy mindenkiről tud mindent, legtöbbször naprakészen, és a legtöbb információt nem képes magában tartani. Ez általában nagyon zavar, de most sokat segít.

Mert a sok kérdés és gondolat lassan egy nagy, tömör masszává áll össze, amitől az agyam darabokra akar robbanni. A fejem hasogat, és feszít, valamit tennem kell ellene.

Muszáj néhány dolgot megtudnom Thomas Kresley-ről, hogy a kérdésekből válaszok legyenek.

***

Másnap délutánig kínzom magam, míg a műszakom előtt úgy nem döntök, hogy kutatómunkába kezdek.

Mindhárom Kresley nevére rákeresek az interneten, többféle kulcsszóval, de sokáig semmi újat nem találok. Különös gonddal ügyelnek arra, hogy minél kevesebb nyomot hagyjanak magukról, amitől csak jobban tudni akarom, kik is ők. Igen, tudom, 2018-ban is akadnak a bolygón olyanok, akik nem a közösségi médiában élik az életüket, de Jenny állítása szerint Thomas sokat adakozik, és afrikai országokban segédkezett, ám ennek semmi nyomát nem találom az interneten.

Egy link aztán a Westbreak Természetfeletti Titkai című blogra vezet, ahol találok a Kresley családról egy hosszú bejegyzést.

A szerző szerint – aki állítólag éveket töltött kutatással – Thomas Harvey Kresley 1757. augusztus 10-én született Londonban, és 1775-ben érkezett az Egyesült Államokba, hogy a brit haderők tagjaként harcoljon a függetlenségi háborúban. Kresley több feljegyzés szerint több csatában is részt vett, ám 1777-ben Saratogánál súlyos sérülést szenvedett, ami miatt leszerelték. Nem tért vissza Londonba, az Államokban maradt, Westbreakben telepedett le, nem messze attól a birtoktól, amelyen a Berthelot Chateau áll. Két évvel később a felesége, Lilian, valamint a bátyja és a családja is követte.

A bátyját Olivernek hívták és két fia született, Benedict Alexander (1768. szeptember 13.) és Kyle Maxwell (1780. május 5.), utóbbi már Westbreakben látta meg a napvilágot.

Thomas ugyanebben az évben szerezte meg a birtokot, bár azt a szerző sem tudta kideríteni, kitől és hogyan. 1783-ban egy tűzesetben elhunyt a bátyja és a felesége, így a két unokaöccsét ő nevelte tovább.

1802-ben halt meg a felesége, Lilian, nem sokkal később eladta a birtokot, és ezt követően azon a pár cikken kívül, amiket Benedictről írtak néhány gyilkosság kapcsán semmilyen feljegyzést sem talált.

Mintha 1802-ben – Benedictet leszámítva – megszűntek volna létezni.

A szerző azért találja ezt a helyzetet különösen érdekesnek, mert szerinte a Kresley család hirtelen távozása összefüggésben áll néhány brutális gyilkossággal.

1802-ben rövid idő alatt 12 nőt – köztük Liliant – öltek meg, feltehetőleg miután megkínozták őket. A jelentések szerint az egyik karjukat letépték, a szívüket pedig valahogyan kivágták.

A blogger – akit Phantomfindernek hívnak – több további érdekességre is felhívja a figyelmet.

Az egyik Léopold Berthelot érkezése, aki 1801 végén látogatott Westbreakbe régi jó barátjához, Thomas Kresley-hez.

Berthelot állítólag az egyik londoni útja során ismerkedett meg Thomasszal, még valamikor az 1770-es évek elején, és az azt követő évtizedekben kiterjedt levelezést folytattak, ám az anyag jelentős része elveszett.

A lényeg, hogy Berthelot a birtok megvásárlása előtt több jelenleg is álló westbreaki épület kivitelezésének finanszírozásában is segédkezett. Az egyik pont a Three Nobles volt, amely elnevezése három jó barátjára, Thomasra, Benedictre és Kyle-ra utal. A kapcsolatuk azonban örökre megszakadt, miután a Kresley család elhagyta a várost.

A másik Thomas westbreaki letelepedéséről szól. A férfi a második saratogai ütközetet alatt sérült meg, a jobb karja lebénult. Valahogy annak ellenére sikerült Westbreakben letelepednie, hogy korábban a brit sereget erősítette. Állítólag mindenkit elbűvölt az áldozatkészségével, a kedvességével és a munkabírásával. Talán így jutott hozzá a birtokhoz is.

Phantomfinder Benedictről is ír. 1831-32-ben Franciaországban több a westbreakihez kísértetiesen hasonlító halálesettel is összefüggésbe hozták, akadt ugyanis egy szemtanú, aki pont az ő személyleírását adta meg a rendőröknek.

Ez csak azért érdekes, mert a szemtanú állítólag egy magas, izmos testalkatú, harmincas éveiben járó, rövid, barna hajú, kék szemű, markáns állú férfit látott az egyik bűntény helyszínén, aki a franciát angol akcentussal beszélte, azonban Benedict akkor elvben már 64 éves volt, a személyleírás mégis illett rá.

Phantomfinder ezt egyáltalán nem tartja véletlen egybeesésnek, szerinte ugyanis az egész Kresley család természetfeletti erővel bír, amelyhez vélhetőleg 1802-ben jutottak hozzá.

Ezt az állítást képekkel is alátámasztja, ugyanis közzétett egy 1798-as festményt Thomas Kresley-ről és egy a jótékonysági gálán készült lesifotót, amin jól lehet látni az arcát.

A hasonlóság valóban kísérteties, a két kép ugyanis még szögben is szinte teljesen pontosan megegyezik. De! Az ilyen blogokat rendszerint őrültek vagy túl nagy fantáziával bíró magányos emberek írják, úgyhogy nem szabad túlságosan elragadtatnom magam.

A legutóbbi posztját reggel osztotta meg Miért tért vissza Thomas Kresley Westbreakbe? címen, egy képpel, amin Thomas, Kyle és Mr. Cole látható a Three Noblesben tegnap éjjel. A bejegyzés végén azt is megígéri, hogy hamarosan megoszt néhány fontos információt a közelmúltbeli gyilkosságokról.

Meg kell tudnom, ki ő, és mi mindent tud még, ezért írok neki egy emailt, hogy kapcsolatba lépjünk. Még semmi konkrétra nem kérdezek rá, csak kifejezem, mennyire érdekesnek találom a blogját, és hogy talán alaposabban is megismerném az általa feltárt titkokat.

Valahogyan ugyanis meg kell tudnom, ki Thomas Kresley valójában, és úgy tűnik, ő elég sokat tud róla.

Hat

Zsong a fejem, kavarognak a gondolataim, és gyűlölök pincérkedni, mégis minden egyes nap –ahogy ma is – bejövök, és valahogy letolom a műszakot. Nem végzem különösen jól a dolgom, mert kedvesség helyett rideg vagyok és tárgyilagos, de nem rúgnak ki, valószínűleg azért, mert túlságosan sajnálnak hozzá. A viselkedésemnek egy előnye mégis akad, ugyanis míg Ronyt, Agnest és Gabriele-t rendszeresen megpróbálják felcsípni az ittas férfiak, engem a legtöbben békén hagynak.

Thomast leszámítva, amit sem Billy, sem Rony nem tud szó nélkül hagyni.

– A barátod tegnap elég nagy borravalót hagyott – jegyzi meg Billy mosolyogva, mielőtt átadom neki a két kristályt és a talizmánokat. – Ma is szívesen látnám, egy italra is meghívnám.

– Nem a barátom.

Igyekszem rövidre zárni a beszélgetést, mert egy nagyon hülye terv jut az eszembe. Meg akarom figyelni, kik azok a vendégek, akik előző nap is a bárban voltak, hátha rájövök, ki Phantomfinder. Halott ötlet, mert a törzsvendégeink jelentős része szinte minden estéjét itt tölti, mégis megpróbálom.

Átadom egy kis papírzacskóban anyám holmijait Billynek, és már indulnék is, de Rony is csatlakozik a beszélgetéshez.

– Pedig ő minimum a barátjának tart, de szerintem többet is érez – mondja, miközben poharakat törölget. Még kacsint is egyet, hogy felcukkoljon. – Nekem legalábbis még egy vendég sem ajánlotta fel, hogy hazakísér, hogy megvédjen a rejtélyes gyilkosoktól.

– Nincs szükségem a védelmére.

– Szerinte igen, mert egy ártatlan, gyenge kislánynak tart, amit én a helyedben biztosan csúnyán kihasználnék.

Megveregeti a vállam, majd az egyik asztalhoz indul.

– Te is annak tartasz? – kérdezem Billytől valamilyen furcsa indíttatásból. Egy pillanatra teljesen elbizonytalanodom, szinte sóvárgok a visszajelzésre. – Szerinted is egy gyenge kislány vagyok?

– Nem ismerlek túl jól – feleli, miközben a pultot rendezgeti. – De azt tudom, hogy kevesen képesek ennyire, hogy is fogalmazzam… fegyelmezetten viselni egy szerettük halálát. Nem hagytál ki egy munkanapot sem, és egyáltalán nem érezni a teljesítményeden a gyászt. Amikor apám meghalt, teljesen összezuhantam, de mi nagyon közel álltunk egymáshoz, szóval…

Egy pillanatra elkomorul. Megértem a fájdalmát, és egy kicsit irigykedek is rá, mert gyerekként sokat álmodoztam egy olyan anyáról, aki őszintén szeret, nem pedig csak megtűr a házában.

– Sajnálom.

Az együttérzés kifejezése nem az erősségem, nekem legalábbis sosem tűntek komolyan vehetőnek a szavaim. Billy mégis hálásan néz rám, őszintén örül, hogy egy pillanatig foglalkozom a fájdalmával.

– A lényeg, hogy válaszoljak a kérdésedre, hogy szerintem ez a fegyelmezettség erőssé tesz, de azért az sem baj, ha néha elgyengülsz egy kicsit, és hagyod, hogy mások a maguk módján gondoskodjanak rólad. Ha egyedül cipeled a terheid, egy idő után elfáradsz és összezuhansz.

– Vagy még erősebb leszel – vágok vissza mosolyogva, és én is elindulok az egyik asztalhoz.

Péntek este van, és csak azért dolgozok, mert Gabriele lebetegedett, és én helyettesítem. Utálom a pénteki műszakokat, mert általában mindenki, aki a régi gimis évfolyamból Westbreakben maradt, úgy este nyolctól zárásig itt bandázik.

Jenny éppen akkor érkezik Abbie-vel, Markkal és Nickkel, amikor észreveszek egy alakot az egyik boxban, aki úgy mered rám, mint egy perverz kukkoló. Amikor a tekintetünk találkozik, a telefonjába bújik, és valamit vadul írni kezd.

Oda akarok menni hozzá, de Jenny leszólít, és mivel a Kukkolónak tele a pohara, őket kell előbb kiszolgálnom.

– Mit hozhatok?

Nincs sok türelmem hozzájuk, de egy erőltetett rövid mosollyal üdvözlöm őket, mikor a boxukhoz lépek.

Újra érzem a Kukkoló tekintetét, amitől kellemetlenül megborzongok, de egyelőre úgy döntök, figyelmen kívül hagyom.

– Annie, végre egy péntek, amikor te is csatlakozol hozzánk! – köszönt Abbie némi gúnnyal a hangjában. – Kapunk baráti kedvezményt az első körre?

– Nem – felelem tárgyilagosan.

– Kár, hogy ilyen ünneprontó vagy – szólal meg Nick.

Fogalmam sincs, Jenny miért kedveli őket, de minden pénteket együtt töltenek már évek óta.

Néha én is csatlakozom hozzájuk, mert Jenny minden kényszerítő eszközét beveti, de az ilyen estéknél általában úgy érzem, egy hullazsákban is jobban szórakoznék.

– Sajnálom. – Veszek egy mély lélegzetet, hogy elnyomjam a további gondolataimat. – De talán jobb kedved lesz, ha gyorsan kiszolgállak. Feltéve, ha megmondod, mit hozzak.

– Tudod, mit kérünk – mondja Jenny sejtelmesen.

– Egy üveg vodkát négy pohárral és négy nagy pohár tonikot.

– Kezdetnek – kacsint Mark, aki, mint mindig, most is Jenny mellett ül.

Egy szó nélkül elindulok a rendelésért, bár előtte még rápillantok a Kukkoló boxára, aki még mindig ott ücsörög, és még mindig üzeneteket írogat.

Sejtettem, hogy ez a nap szar lesz, de csak tovább romlik, mert Thomas a pultnál ül. Nyilván akkor érkezett, amikor Jennyiék rendelését vettem fel. Szívem szerint a raktárba menekülnék, de erőt kell vennem magamon, mert úgy tűnik, ma van nagyobb problémám is Thomas Kresley-nél.

A pulthoz megyek a vodkáért és a tonikokért, ő mosolyogva üdvözöl, de szerencsére Billy jól elszórakoztatja, így nem kell csevegnem vele. A Kukkoló viszont megint engem bámul, amitől egyszerre kezd villogni és szirénázni a félelem jelzőm, és leszek rettenetesen ideges.

Jenny fülsüketítő vihogása ráadásul a beszélgetések moraján és a zenén is átüt, szóval… kivagyok. Mindig nagyon bosszant, amikor úgy viselkedik, mint egy hülye picsa, ahogy az is, hogy ezt most nem mondhatom a szemébe.

Gyorsan kiviszem a rendelésüket, mert legalább addig csendben van, amíg iszik.

– Ugye jól látom, hogy Thomas is itt van? – érdeklődik, miközben az italokat a tálcáról az asztalra pakolom.

– Igen, a pultnál ül – felelem a lehető legtárgyilagosabban.

Mind a négyen őt kezdik bámulni. A férfi egyáltalán nem illik ebbe a közegbe, és ezt ő is érzékeli. Ahogy azt is, hogy Jennyék őt bámulják, mert feléjük néz, és megemeli a poharát köszöntésképpen. A barátnőm a távolságot, a zajokat és a zenét átharsogva üdvözli, és az asztalukhoz invitálja. A többiek nem tudják ezt mire vélni, de gyorsan magukra öltik álmosolyukat, és örömmel fogadják Thomast, aki kötelességtudóan csatlakozik hozzájuk.

Most, hogy így egyesültek a körülöttem lévő negatív energiák, csak egy dolgot tehetek, mégpedig azt, hogy Ronyra bízom őket, aki amúgy is sokkal tartozik nekem, ő azonban a Kukkolóval beszélget. Kedélyesen, még el is mosolyodik, sőt, fel is nevet, amitől a hideg is végigszalad a hátamon.

Amikor abbahagyják a csevegést, és Rony a pulthoz jön, veszek egy mély levegőt, és felteszem neki a nagy kérdést.

– Ismered azt a srácot, akivel az imént beszélgettél?

Most is érzem a tekintetét.

– Nem – feleli szárazon. – Miért?

– Nem is tudom, olyan… furcsának tűnik. Vagy csak én érzem így?

Pedig a perverz tekintetét leszámítva semmi fura nincs benne. Magányosan sörözget, miközben valakivel csetel, David Bowie-s pólót hord, még valamilyen fekete kristályból készült karkötője is van. A haja hátrafésült, az arca frissen borotvált, csak éppen folyton engem bámul.

És az aurájában is van valami sötét és ijesztő.

– Te mindenkit furcsának tartasz – reagál, miközben átöblít egy poharat. – De ha engem kérdezel, teljesen ártalmatlan.

Aki így képes bámulni egy nőt, az nem ártalmatlan.

Jobb, ha nem agyalok ezen túl sokat. Különben is, péntek este van, a hét legforgalmasabb napja, így akad dolgom bőven, főleg úgy, hogy Jennyék is itt töltik az estét. Amúgy is, tegnap nem járt itt, így ő nem írhatta azt a cikket.