András László

Egy medvekutató
feljegyzései

– részlet –

KALLIGRAM
2025

A könyv megjelenését a Solar Gold Zrt. támogatta.

Köszönet Babiczky Tibornak, Skáre Balázsnak és a Szőkének.

© András László, 2010, 2024
ISBN 978 963 468 529 6

Kollégáimnak

Mikor frissen kiképzett medvészként pirospozsgás arccal, elszánt külsővel leszökkentem a vonatlépcsőről, határozott tervem volt, hogy az első idényt a medvék téli álmai megfejtésének szentelem. Hátizsákomban ott lapult a „Bevezetés a medvészetbe” jegyzet, a „Mikor, hogyan, mi elől” kézikönyv szamizdat kiadása, és legféltettebb kincsem, a „Minden eshetőség” kézmásolt példánya. Úgy terveztem, hogy az állomásról egyenesen elindulok az első felfelé vezető ösvényen. Friss nótákat énekelek, délben megfürdöm a jéghideg patakban, aztán szárazra dörzsölöm magam és jókedvűen fütyörészve, határozott léptekkel folytatom utamat, egészen estig, mikor is letáborozok. Rövid rőzsegyűjtést követően tüzet rakok, s a vidáman pattogó tűz mellett régi szeretőmre gondolok, de önmérsékletet gyakorolok. Másnap pirkadat előtt tábort bontok, reggelire patakvizet hörpölök, ruganyos léptekkel haladok felfelé, délben már nem lesz messze a csúcs. De tudom, hogy ez csalóka, és nem esem kétségbe, mikor a második este is a hegy derekán ér, hanem rutint mímelve bólintok, letáborozom ismét, és csöndesen elmélkedem, bekecsemet vállamra terítve. Másnap reggel kissé borostásan, kezemet vállmagasságba emelve köszöntöm az első hegyi pásztort, akit megpillantok.

Nem így alakult.

1.

Ha tárgyilagosan végigtekintem életem első negyven évét, azt kell mondjam, hogy nem szereztem egyebet, mint tapasztalatokat. A szerzés, mint cél, úgyszólván teljesen kimaradt az életem első negyven évéből. Jobban jártam tehát, mint azok, akik szerezni akartak, de nem sikerült nekik, vagy akik szereztek ugyan, de valami egészen mást, mint amit szerettek volna. Azoknál pedig mindenképpen jobban jártam, akik pontosan azt szerezték meg, amit akartak, most már viszont szívesen szabadulnának tőle, de nem képesek rá. Ennyi talán elég is a szerzésről. Lássuk a tapasztalatokat.

Úgy ötéves korom óta érlelődött bennem, hogy olyasmit csináljak, amit nem csinál senki más. Amibe nem szólhatnak bele, nem magyarázhatják el, hogyan kell csinálni, mert nem tudnak róla semmit. Amitől nem férnek hozzám, mert megvéd és eltakar, mint egy nagy, erős, bozontos állat, amelyet én szelídítettem, ugye, macikám?

A medve bólogatott, de nem is volt rá szükség, mert láttam a szemén, hogy érti. Mert értette az álmaimat meg a kérdéseimet is. Mindent meg lehetett kérdezni tőle, és nem szégyellte, ha nem tudott válaszolni. De nem is bántam, mert az volt a fontos, hogy figyel rám és szeret. Csak úgy, egyszerűen. Acélkék színű volt a medve, fehér mellénnyel, kitárt karokkal.

Egy júniusi napon beszaladtam apámhoz a betűvel.

– Apa, ez egy betű! – kiabáltam. Büszke voltam, hogy meg fog dicsérni, mert szerette a betűket, és azt is tudtam, hogy nagyon jó betűt csináltam. Nyújtottam apa felé a rajzlapomat.

– Micsoda? – kérdezte az íróasztaltól, félig háttal, miközben kezébe vette a lapot, és a homlokára tolta a szemüvegét.

– Betű – feleltem.

Apa egyetlen pillantást vetett a lapra, és már nyújtotta is vissza.

– Ez nem betű, hanem egy krikszkraksz – felelte. A válasz megdöbbentett. Apám sohasem téved. A rajzlapért nyúltam, hátha mégse a betűt hoztam be. De nem tévedtem. A betű nagyon jó volt.

Kicsit összeszedtem magam.

– Mi az a krikszkraksz? – kérdeztem reménykedve, hátha csak az a baj, hogy nem értem.

– Az olyan, amikor valaki még nem tud írni, és betűt szeretne, de nem sikerül neki – felelte, miközben visszafordult az asztalhoz, orrára csúsztatta a szemüvegét, és számításai fölé hajolt.

– De ez sikerült! Nézd meg! Ez egy ilyen betű! – tettem még egy kísérletet, és ismét nyújtottam felé a lapot.

Elhárító mozdulatot tett, és azzal a hangsúllyal, mint aki a maga részéről befejezettnek tekinti a beszélgetést, azt mondta: ilyen betű nincsen.

Vagy tíz évvel ezután apám arra tanított, hogyan kell kategorizálni. Apám műszaki ember volt, meg tudta különböztetni a tényeket a hipotézisektől. Bízott az adatokban, és a módszerben, amellyel az adatok elrendezhetők.

– Megcsinálod a fiókokat. Az ember legkésőbb harmincéves korára megcsinálja a fiókjait. Érted? Ha adatokhoz jutsz, berakod őket a megfelelő fiókba. Ha kérdést tesznek föl, megkeresed a megfelelő fiókot, és kikeresed belőle a megfelelő választ. Minden fiókon ott a címke, nem lehet hibázni.

– És mi van akkor – vetettem ellen első alkalommal –, ha valamit beteszek egy fiókba, de pár nap múlva bizonytalanság környékez: lehet, hogy nem a megfelelő helyre tettem? Kihúzom a fiókot, kiveszem a valamit, leülök vele a szőnyegre, és nézegetem. Aztán sorra kihúzgálom valamennyi fiókot, kiszedegetem az összes valamit és elkezdem átpakolni. Végül belefáradok és félbehagyom. Mikor fölébredek, már nem emlékszem, előző este mit hova tettem, és kezdem elölről. És mi van, ha olyasmivel találkozom, aminek nincsen fiókja?

Ekkor kezdte el apám másodszor is magyarázni.

– Ha van fiókja, belerakod. Ha nincs, kidobod, mert értelmezhetetlen. Ha kérdést tesznek fel, megnézed a fiókjaidat, van-e bennük válasz. Ha nincs válasz, elveted a kérdést. Nem változtathatod a kategóriáidat úgy, ahogy a szél fúj. Van az embernek egy szerkezete, egy váza, ami megóvja attól, hogy összeroppanjon, történjék bármi. Ami akkor is mozdulatlan és érintetlen marad, ha körülötte minden megváltozik. Ez adja a stabilitását, ez menti meg az összeomlástól. Betonból, vasbetonból van. Érted?

– És mi van akkor – vetettem ellent másodszor is –, ha a vasbetonvázamat jó mély alapokkal beástam valahová, és kiderül, hogy pár lépéssel odébb kellett volna? De hiába erőlködök és izzadok, moccanni sem bírok. Pedig lehet, hogy csak hajlanom kellene, mint a fának a szélben, de nem tudok hajlani, csak törni?

Elhallgattam, és ő is hallgatott kevéssé. Nem azért, mintha önmagában kételkedett volna, mert nem az a fajta volt, aki kételkedik önmagában. Azért szerették és azért gyűlölték, azért irigyelték, és azért rettegtek tőle, mert soha nem látszott kételkedni. Ha próbára tették, a próbákat kivétel nélkül megállta. Akik próbára tették, ilyenkor megnyugodtak. Apám tehát nem azért hallgatott el, mert latra vetette szavaimat, és választ keresett rájuk, hanem azért, mert eltűnődött egy pillanatig, elérkezett-e az idő.

Az idő elérkezett, apám kimondta: a kérdés rossz.

Néha arról álmodom, hogy ülök apámmal egy mezőn. Cseresznyefák fehér virágai hullanak ránk. Alattunk kockás pléd, a háttérben a vízmosáshoz vezető földúton áll az autó. Első kereke alatt kő, hogy le ne guruljon. Előttünk a pokrócon kicsiny, lakkozott biedermeier komód. Ülök apám ölében. Kihúzza, betolja a fiókokat. Mutatom, melyiket húzza ki, mutatom, melyiket tolja be. Mindegyikben az van, amit beletettünk, csak az, semmi más. Magam is megpróbálom nyitni és csukni a fiókokat, és ha sikerül, gyöngyözően kacagok, és ha nem sikerül, gyöngyözően kacagok. Aztán a kacagás halkul, és apám kopasz homlokához szorítja szívemet.

Fiatal koromban sok mindennel megpróbálkoztam. Eleinte konzekvens voltam, mert ezt tanultam három félévig heti kétszer két órában, no meg azért is, mert olvastam egy felmérést miszerint nyolcvan százalék nem ismeri a szót, de hetven százalék mélységesen tiszteli. De a konzekvensek túl sok konzekvenciát vontak le, nekem meg ehhez nem fűlt a fogam, így hát váltottam, és dinamikus lettem.

A dinamikusok minden reggel belemosolyognak a tükörbe. Aztán simára borotválják az arcukat, vasalt inget húznak, nyakkendőt kötnek, és ismét belemosolyognak a tükörbe. De a dinamikusok tükre csak mosolygó dinamikusokat mutat, én pedig az Isten képmását szerettem volna látni.

A nagyböjti időt és a húsvétot az észak-itáliai Szent Hév kolostorban töltöttem, szerzetesek között. A kápolnában örökké égett a tűz. Vágyakozva néztem a vörös, imbolygó lángot, és a sok száz gyertya visszaverődő fényét. Katolikus akartam lenni. De a katolikusok bezárták Krisztus testét, és csak az kaphatott belőle, aki elvégezte a hihetetlenül bonyolult műveleteket. Az nem ment, hogy magammal vigyem és otthon a tenyeremre kitegyem, nézegessem, eltöprengjek – ez volna az Isten –, és kortyoljak egy kis bort hozzá, és ízlelgessem. Amikor szóvá tettem, készen voltak a válasszal, hogy ez így mért helyes. Kétezer évük volt rá, hogy kellően bonyolult és érvekkel teli választ készítsenek.

Egyre jobban szorongtam, mert nem azt gondoltam, amit gondoltam, hanem azt, amit gondolni akartam. Nem azt gondoltam, hogy hinni akarok, hanem azt, hogy hiszek is, mert így akartam. Mert az a fontos, amit akarok, és nem az, ami van. Aztán mégis egyre több nonszakrális gondolatom támadt, de az is bűn, és már nem is gondoltam gondolatokat, csak hasogatott meg zsibbadt, és egyre alaposabban gyóntam, de mégsem, és aztán -

A vasárnapi szentmisét a rókaképű elöljáró celebrálta. A rákövetkező lakomán – olasz szokás szerint – rengeteg kuglófot adtak föl, a legtöbbje bárányt formázott. Az olaszok értik a módját, a kuglófok omlósak és puhák voltak, sok porcukorral. A novíciusok pedig – csupa pirospozsgás vidám fiú – késekkel ütötték le a bárányok fejét, és harsogva kacagtak hozzá.

Már nem akartam katolikus lenni.

Abban az időben nem használtam az akaratomat. A köröttem levő személyek akaratainak hálója bőségesen elegendő tevékenységet biztosított. Van az a tétel fizikából, hogy ha egy test súlypontja a testen kívülre kerül, akkor a test felborul. Az én súlypontom kívül volt, felborulás ellen részben ballasztokkal, részben pedig imbolygással védekeztem. Ízlelgettem is a gondolatot, hogy kifejlesztem a menekülősportot, meg is vetettem az alapjait néhány társammal, akik közül némelyiknek egyáltalán nem volt súlypontja, és azt kereste, ugyancsak imbolygás útján, másnak meg volt ugyan súlypontja, belül is, súlyos is, de ez meg örökké rettegett, hogy beszakad alatta a föld.

Gyakran szégyelltem magam, amikor a koránkelők megbotránkoztak rajtam, és elhatároztam, hogy én is koránkelő leszek, holott egyszerűen csak nem kellett volna szégyenkeznem. Megkíséreltem beilleszkedni a társadalomba, de nem ment. A szabad ég hiányzott a fejem fölül. Valahányszor felnéztem, és megpillantottam az eget, láttam, hogy nem szabad, és újra lehajtottam a fejem.

Akkor már csak kettesben szerettem volna maradni, de ez sem sikerült. Magamra maradtam.

2.

Ha egy medvekutató felmegy a hegyekbe, normális esetben legalább két-három hét beletelik, mire alkalmas medveszaga lesz. Én azt az álláspontot képviselem, hogy ezt nem szabad siettetni, és nem csak a szagról van szó. Kell ennyi idő ahhoz, hogy a környezet részévé váljunk. Ha ugyanis nem válunk a környezet részévé, akkor amit megfigyelésnek nevezünk, nem lesz egyéb, mint bámészkodás, leskelődés, kíváncsiskodás.

Például, amikor baleset történik, és megállnak, akik arra járnak. Aztán azok is megállnak, akik később járnak arra. Aztán megérkezik a hatóság képviselője, és a területet, ahol a holttestek meg a roncsok hevernek, elnevezi helyszínnek. Aztán felszólítja a jelenlevőket, hogy hagyják el a helyszínt, és kijelenti, hogy nincs semmi látnivaló. Pedig hogyne lenne! Például vér. Akinek szerencséje van, az látja folyni a vért. Akinek nincs szerencséje, az csak lábujjhegyen álló embereket kérdezgethet, mi is történt.

És ez még csak az egyik lehetséges megközelítés! Például azért, mert ott voltam, és épp csak elkerültem, hogy a „mi is” éppen velem történjen. Mikor felocsúdtam, és el akartam menni onnan, az úgynevezett embergyűrű fogott körül. Pont úgy álltam ott, mint akinek szerencséje volt. De azt csak én tudom, hogy nem úgy volt szerencsém, hogy még időben értem oda, és láttam folyni a vért, hanem úgy volt szerencsém, hogy még időben álltam meg, és nem az én vérem folyt.

Aztán ott látom magamat a tévében, amint bámészkodok és leskelődök az első sorban, közvetlenül a holttest mellett, ahol a lábujjhegyen állásnak semmi értelme. De én ennek a látszólag értelmetlen lábujjhegyen állásnak köszönhetem, hogy megnyertem egy, Darwin által ismertetett szabályok szerint lefolyt játszmát. De ez még mindig csak az én szempontom, sőt az én egyetlen szempontom a sok lehetséges szempontom közül. Mert az emberek sokfélék, és én magam is sokféle vagyok.

A megfigyelés az más.

Az első két-három hétben az állatok ösztönösen elkerülnek bennünket, mert nagyon alacsony a valószínűségünk. Nem vagyunk oda valók, és ezt az állatok pontosan érzik. Két-három hét múlva már majdnem olyanok leszünk, mint egy fa vagy egy pocsolya. Valószínűek és hihetőek a tájon. Persze, egészen soha nem tudunk olyanok lenni, mint egy fa vagy egy pocsolya. Akkor is veszélyesek vagyunk, ha nem akarjuk. Ez ellen nem tehetünk semmit.

Nekünk is szükségünk van a két-három hétre ahhoz, hogy a környezet részének érezzük magunkat. A civilizáció asszociációk hosszú sorát kapcsolja minden egyes látványhoz. Gondoskodik arról, hogy állandóan járjon valami a civilizáltak fejében, anélkül, hogy gondolni akarnának bármire. A fejlettebb civilizációkban az emberek többnyire járművel közlekednek. Nagyobb sebességgel, mint ahogyan az agy képes feldolgozni a szem által közvetített információkat. Amikor valamiről asszociálnak, már nem is azt a valamit látják, mert már odébb vitte őket a jármű. Ezért az aktuális látvány és az aktuális gondolat között az égvilágon semmilyen kapcsolat nincsen. Úgynevezett aszinkronitás jön létre.

Ugyancsak a sebesség okozza az észlelési hibákat. A tárgyak pontos azonosítása sem sikerülhet a mozgási és az érzékelési sebesség eltérése miatt, ezért az asszociációs láncok hipotézisekből indulnak ki. Arra vonatkozó hipotézisekből, vajon mit is láttak. Ezt nem tudhatják biztosan, mert ahhoz ki kellene szállni és visszaballagni, ami lehetetlen.

Ez ellen az összetett jelenség ellen a civilizált ember úgy védekezik, hogy megszűri a vizuálisan az agyába érkező információkat. Ezt a szűrést a szakirodalom bambulásnak nevezi. Amikor az úgynevezett bambulás nem sikeres, a civilizált ember észlelési hibák sorozatait követi el, és aszinkron gondolatai játékszerévé válik.

Ha egy medvekutató felmegy a hegyekbe, normális esetben legalább két-három hét beletelik, mire alkalmas medveszaga lesz. Egyes természetfilm-készítők gyorsítandó ezt a folyamatot például pocsolyákban hengergőznek meg. Szerintem ettől csak pocsolyaszaguk lesz – a medvék meg kiröhögik őket –, aztán persze elkészítik érdekes filmjüket az örökké vidám mackókról. Az a gyanúm, hogy nem járnak különbül annak az irányzatnak a képviselői sem, akik friss medveszarral kenik be az arcukat, és már hallottam rebesgetni szintetikus illatanyagról – farkas-, medve-, istállószag –, súlyos hiba, végzetessé is válhat.

Általában magányosan dolgozunk. Olykor mégis előfordul, hogy összeállunk ketten-hárman, és úgy megyünk valami különösen elhagyatott vagy veszélyesnek mondott vidékre. Ilyenkor jó ürügy, hogy az életben maradásra kettő vagy három embernek nagyobb az esélye, mint egynek. Ez részben igaz is, de hasonló körülmények közé más alkalmakkor magunk megyünk. A közös utazás vagy kutatás elsősorban azt a célt szolgálja, hogy megnyugtassa a résztvevőket. Eszik, alszik, fázik, izzad. Beszél, hallgat. Tesz-vesz. Ugyanúgy, mint én. Vagy majdnem ugyanúgy. A közös utak általában addig tartanak, amikor ez a majdnem már nyugtalanítóbbá válik, mint amennyire megnyugtató az ugyanúgy.

Nem vagyunk sokan, és nem nagyon kedveljük a nyilvánosságot. Általában magányosan dolgozunk, de olykor elkerülhetetlen, hogy összehívjunk egy kongresszust. Mindenki eljön, akit értesíteni tudtunk, és a körülményei nem teszik lehetetlenné az utazást. Nincs semmiféle szervezőbizottság, leginkább úgy működik a dolog, hogy valamelyikünk – aki hosszabb időt tölt alkalmas helyen, ahol egynéhány medvész zavartalanul beszélgethet két-három napon át – felajánlja segítségét. Gyakran éppen olyasvalaki, aki polgári foglalkozásából fakadóan megengedheti ezt magának és nekünk. Így látott vendégül bennünket a nagy Krementz nem is egyszer, amikor a medvészeken kívül mindenki azt hitte róla, hogy ő a rokitnói fővadász, de ő erre csak legyintett. Egyszer Ander jóvoltából, aki korábban időmérő volt, egy használaton kívüli hegyi versenypálya depójában jöttünk össze. Egy másik kollégának szállodája vagy mifenéje volt a Szahara bejáratánál, úgyhogy egy ízben Ghadamesben is jártunk.

A medvészek többnyire a hegyek között vannak, ahol nehéz őket elérni, meg nem is szívesen jönnek le. A többiek pedig, akik ilyen vagy olyan okból éppen nincsenek a hegyekben, igyekeznek mihamarabb visszatérni oda. Egyszóval nehéz összehozni egy ilyen kongresszust. Voltak ugyan próbálkozások – az egyik éppen az én ötletem volt. Egy telefonszámot kellett felhívni havonta. Mindenki hagyhat üzenetet is, így például kongresszust szervezni is lényegesen könnyebb – javasoltam. Aztán én lepődtem meg a legjobban, mikor Krasznojarszkban összefutottam egy kollégával, aki nehezményezte, hogy négy hónapja nem jelentkeztem, noha az egész az én ötletem volt, és fél éven át többen betartották, mint ahányan nem. Végül azonban mindig úgy alakul, hogy szinte mindenki eljön, akinek el kell jönnie.

Kongresszust akkor szoktunk összehívni, ha valaki valamilyen jelentősebb kutatási eredményét szeretné megosztani a többiekkel, vagy elakadt a munkájával, vagy komoly bajban van, de nem tudja pontosan, kitől és miféle segítséget vár. Ilyenkor összejövünk valahogy, de sokszor nem is az lesz a legfontosabb, ami miatt az egészet összehívtuk. Hozzá kell tennem, ez nem a napirend lebecsülése. Csakis igen indokolt esetben tartunk kongresszust.

Hazudnék, ha azt mondanám, közénk, medvészek közé könnyű bekerülni. A medvészetet nem oktatják sehol, nem lehet papírt szerezni róla. Nincs semmiféle szervezetünk, ennél fogva felvételi eljárásunk sincsen. Általában magányosan dolgozunk, de ha valaki egyszer medvész lesz, az előbb-utóbb találkozni fog más medvészekkel, és ha valaki medvész, akkor biztos lehet abban, hogy fölismeri a medvészt azokban, akikkel találkozik. Legalábbis a tapasztalatok ezt mutatják. Lehet persze tanulni ezt-azt – magam is így kezdtem –, ám mégis megbízhatóbbak a személyes tapasztalatok.

A tapasztalatok összegzését követően levonjuk a konzekvenciákat. A kapott érték a megfigyelési állandó. A megfigyelés akkor minősül eredményesnek, ha a megfigyelési állandó nullánál nagyobb. Ha a megfigyelési állandó kisebb egyenlő nulla, a megfigyelés eredménytelen. Kezdők könnyen beleesnek ebbe a hibába, vagyis hogy jóval több konzekvenciát vonnak le, mint amennyi tapasztalatuk van. A hétköznapi életben, civilek közötti beszélgetésekben ez esetleg szórakoztató is lehet, de medvész számára haszontalan.

A megfigyelési állandó akkor a legmagasabb, ha olyasmit tapasztalunk, amiből az égvilágon semmilyen konzekvenciát nem lehet vagy nem akarunk levonni. A megfigyelés bonyolultságát mi sem mutatja jobban, hogy alapértéke, a megfigyelési állandó is szüntelenül változik.

Az egyik iskola szerint van az általános és az alkalmazott medvészet. A másik iskola szerint alkalmazott medvészet nincsen. A két iskola egyetért abban, hogy a medve van. Az, hogy én vagyok-e, már korántsem ilyen biztos. Ezért még mindig a legkedvezőbb pozíció az, ha valami olyasmit figyelek, ami nyilvánvalóan van, kétség sem férhet hozzá. Ilyen valami a medve. Csakhogy a medvének az égegyadta világon semmi szüksége nincs rá, hogy megfigyeljék. Ez általában jellemző azokra a dolgokra, amelyek vannak. Az egyik iskola szerint a megfigyelő létezésének bizonyítékai a megfigyelések eredményei. Ezért, ha valaki bizonyítékot szeretne, közzéteszi a megfigyeléseit. Ha valamely szakmában vagy tudományban járatos, hát annak a módszereivel. Legyen az zoológia, és akkor tudományos munka születik, legyen az vadászat, és akkor trófeák érnek, legyen az természetvédelem, és akkor a hangos tiltakozás hallatszik – reményei szerint messzire. Vagy éppen filmezés, és akkor a filmek látszanak messzire – reményei szerint. Ez lenne az alkalmazott medvészet.

Én a másik iskolához tartozom.

E szerint a megfigyelési állandóból egyenesen következik a medvészet alkalmazhatatlansága. Vagyis van általános, de nincs alkalmazott medvészet. Az általános vagy tényleges medvész ugyanis beéri a medvékkel, a megfigyelésükkel, és a róluk szerzett tapasztalatokkal. Megmarad medvésznek de erről nincs mit tudni, mert mindenki a maga kedvére és a maga céljai szerint medvész. Aki viszont pusztán a konzekvenciák levonásában leli örömét vagy keresi a hasznát, az megszűnik medvésznek lenni. Így iratkoznak ki a szakmából nemcsak a természetfilm-készítők, de a zoológusok, a természet- és állatvédők is. (A „védők” önmeghatározást egyébként is elhibázottnak tartom, mert feltételezi „támadók” létét, holott szándékaik feltehetőleg éppen e dichotómia kiküszöbölésére irányulnak, amelyet tevékenységükkel fenntartanak és erősítenek.) Ezek mind megélhetést vagy hobbit keresnek.

A medvészet azonban nem megélhetés és nem hobbi.

Vannak ismerőseim – szeretem is őket –, akik például ismeretterjesztő könyveket írnak a medvékről. Ettől nem lesznek medvekutatók. Egy kollégám viszont, ahogy ment felfelé a hegyekben, egyre újabb és újabb bennszülött törzsekkel találkozott, egyre egyszerűbb jelekkel rögzítette a beszámolóit. Egyre pontosabban értette a hegyi emberek nyelvét, meg azt, amiről beszéltek, meg azt is, amit mutattak neki. Ahogy feljebb, egyre feljebb hatolt a hegyekben, egyre pontosabban és tömörebben tudta megfogalmazni gondolatait, ugyanakkor egyre kevesebb jelet használt a munkanaplójában. Végül már csak igen rövid vízszintes és függőleges vonalakat húzott, és nem az ő tiszte lett lefordítani azokat, mert erre semmi szüksége sem volt.

A bennszülötteknek a medvékhez való viszonya területenként eltérő, de azért akadnak közös vonások. Akik valamilyen módon – például mutogatással – pénzt tudnak csinálni a medvékből, azok a turisták jelenlétében úgy tesznek, mintha kedvelnék az állatokat. Akik nem tudnak pénzt csinálni a medvékből, azok leplezetlenül retteghetnek tőlük, vagy utálhatják őket, de minimum az általuk okozott kellemetlenségeket sorolják vég nélkül.

Más vidékeken viszont kultikus tisztelet övezi nemcsak a valóságos medvét, de a valószínű medvét is. Egy ízben például egy ilyen vidéken járva hallottam egy történetet egy idősebb bennszülöttől.

– Abban az időben a dolgok egyszerűbbek voltak. A világosság világosság volt, és a sötétség sötétség. A vizek vizek voltak, és a szárazföld szárazföld. Mert Isten látta, hogy ez jó, és nem volt senki, aki azt gondolta volna, hogy ez nem jó. Mert amit Isten széjjelválasztott, azt ember még nem kavarta össze. Nem volt mindig így, de ahhoz már épp elég ideje így volt, hogy az angyalok megszokhassák, és megbízhassanak a világ egyszerűségében, amiről nem is sejtették, hogy egyszerű, mert hogy a bonyolult még nem volt. Az angyalok nemcsak hittek az Istenben és az Istennek, de bíztak is benne. Abban az időben Isten is bízott az angyalaiban, mert semmi oka nem volt az ellenkezőjére.

A munka hátralévő részét rábízta hát az angyalokra, akik nagy kedvvel láttak dologhoz. Egy alkalommal, amint Isten szokásához híven ismét végigjártatta tekintetét teremtményein és a teremtményei teremtményein, összeráncolta homlokát, és orcáját felhők felhőzték. Mert megpillantotta a homárt. Maga köré gyűjtötte az angyalait, és így szólt hozzájuk:

– Teremtményeim! Kedves a szívemnek, amit alkottatok, de még kedvesebb volna, ha kevésbé bonyolult lényeket alkotnátok, mert a világ szépsége és tökéletessége egyszerűségében rejlik.

– Egyszerűségében – ismételték az angyalok, s az Isten elbocsájtotta őket.

A következő alkalommal, amikor Isten ismét végigjártatta tekintetét teremtményei teremtményein, egész alakját sűrű haragos felhők fedték el, és a felhők közül villámok sújtottak és mennydörgés hallatszott. Mert megpillantotta a kígyót. Az angyalok reszketve gyűltek a haragvó Isten köré, aki így szólt hozzájuk:

– Amit én teremtettem, az tökéletes, és egyben egyszerű. De ti előbb megalkottátok a bonyolultat, most pedig azt hiszitek, hogy ami egyszerű, az tökéletes. Ezután onnan fogjátok felismerni a tökéletest, hogy az egyszerűhöz képest bonyolult, a bonyolulthoz képest pedig egyszerű. Most pedig jól figyeljetek, mert megmutatom, de csak egyszer!

– És akkor Isten megteremtette a medvét – fejezte be a történetet az öreg, és elnézett a hegycsúcsok felé.

3.

Nem csak a vadabb vidékeken maradt fenn a medvék kultusza, bár kétségtelen, hogy egy lépés civilizáció majdnem mindig egy lépés felejtéssel is jár. Némelyik város címerében például a mai napig ott a nagy, erős címerállat. A városlakók szerencsésnek mondhatók, mert megvédi őket, sőt, olyan tökéletes védelmet nyújt, hogy már nem is emlékeznek rá, mi ellen.

Vannak olyan vidékek is, ahol rosszabb a helyzet. A mi hegyeinkből például rég kivesztek a medvék. Néha idetéved egy-egy példány Szlovákiából vagy Ukrajnából. A román medvéknek úgyszólván semmi esélyük, mert nemcsak az Alföldön, de előbb a Mezőségen is keresztül kellene vágniuk, és ha egy puskagolyó le nem teríti őket (mert söréttel menni medvére dőreség), ez a hosszú és széles és lapos vidék alaposan elveszi a kedvüket a kalandtól. Lehetnek más okai is annak, hogy román medve Magyarországra miért nem, most azonban elégedjünk meg azzal, hogy a statisztika tanúsága szerint az utóbbi ötven évben Románia felől élő medve saját mancsán át nem lépte a magyar határt. Hadd ne térjek ki a „határon túli medvék”, valamint az „elcsatolt medvék” kifejezések keltette érzelmekre, annál is inkább, merthogy ezek okafogyottá váltak, és lassan nem lesz már vita, hogy román medve vagy székely medve: európai medvék vannak.

Időről időre fel-fellángol a vita a vadászok és a természetvédők között, hogy ha Szlovákiából vagy Ukrajnából idetéved egy szlovák vagy egy ukrán medve, akkor mi a teendő? Lelőni vagy szaporítani? A vita túlnyomórészt elvi, hiszen a statisztika tanúsága szerint a jelenség roppant ritka. De legalább van idő az elvi álláspontok kicsiszolására. A természetvédők szeretnek álláspontot csiszolni, a kérdés pedig első ránézésre sem egyszerű. Mert az elmedvétlenedett magyar vadállomány biológiai egyensúlya fennáll és működik – a vadászok szerint ők tartják fenn, és ők működtetik –, s ezt a szlovák vagy ukrán medve megbonthatná, ha táplálkozna, pláne ha szaporodni kezdene. A vadászok sose voltak bonyolult emberek – nem egyet ismerek közülük. Többségük alapvetően nem vadász, ám amikor vadászik, akkor gyakorlatilag mégiscsak vadásszá egyszerűsödik. A vadászok a szaporítást nem vállalják, a szaporodni hagyást pedig kategorikusan elutasítják, hiszen így implicite beismernék, hogy nem ők működtetnek és tartanak fenn, ez pedig, ugye, a természetvédők térnyerését vonná maga után, amit egyetlen valamirevaló vadász sem nézne jó szemmel. Tegyük hozzá, valóban egyszerűbb lelőni, mint szaporodni hagyni, pláne szaporítani. A vadászok, akik, mint említettem, nem túl bonyolult emberek, szeretnek kérdést egyszerűsíteni. Lehetőleg annyira, hogy a végén meghúzhassák a ravaszt… … …

Tartalom

1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. 10. 11. 12. 13. 14. 15. 16. 17. 18. 19. 20. 21. 22. 23. 24. 25. 26. 27. 28. 29. 30. 31.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Mészáros Sándor
Olvasószerkesztő Rácz Ágnes Éda, aki a mű megírásának idején az MNMKK Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János-ösztöndíjasa volt
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 529 6

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Source Sans Pro – SIL OFL