S. T. ABBY

All the Lies

Az a sok hazugság

A mű eredeti címe: All The Lies (Mindf*uck #4)

Fordította: Lukács Andrea

Copyright © 2016, S.T.Abby

The moral rights of the author have been asserted

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2025

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635806287

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ez a könyv azoknak szól, akik elvesztették a hangjukat. Azoknak, akik azt kívánják, bárcsak olyanok lennének, mint Lana Myers.

Azoknak, akikről az emberek még mindig suttognak.

Azoknak, akik minden áldott nap küzdenek, hogy felejteni tudjanak. Nem vagytok egyedül.

Tim Hoover

Chuck Cosby

Nathan Malone

Jeremy Hoyt

Ben Harris

Tyler Shane

Lawrence Martin

Egy senki a sikátorban

Kenneth Ferguson

Mumus (Gerald Plemmons)

Anthony Smith

Kevin Taylor

Morgan Jones

„A kormánynak kell hogy legyenek védelmezői és hóhérai is.”

Voltaire

Ha Logan és én uralnánk a világot, Voltaire tökéletes egységnek tekintene minket.

Lehet, hogy a listám hosszabb lett, de a nevek gyorsan tűnnek el róla. Hamarosan befordulunk a célegyenesbe. Ideje, hogy meghaljanak egy halott lány kezétől, aki elfelejtette, hogyan kell gyengének lenni.

Már alig várom, hogy égni lássam őket.

1. fejezet

„Az élőknek tisztelettel tartozunk,
a halottaknak viszont az igazsággal.”

Voltaire

LOGAN

– Marcus Evans… az a fiú igazi rosszcsont volt kisgyereknek, de olyan édes! Victoria pedig… árnyékként követte mindig. Bárhová ment Marcus és Jacob, Victoria ott volt a nyomukban. Ők pedig megengedték. Csupán egy év volt Victoria és a fiúk között. Robert, nos, ő mindent elkövetett, hogy a gyerekek érezzék a szeretetét. Jacob több időt töltött náluk, mint a saját otthonában, mert abból a férfiból olyan erő és együttérzés sugárzott, ami csak nagyon kevesekre jellemző.

Diana Barnes megköszörüli a torkát, én pedig nézem, ahogy feláll és hoz egy pohár vizet.

– Önök kérnek valamit inni?

– Nem, hölgyem – válaszoljuk mindketten egyszerre.

A csokoládébarna bőre éles ellentétben áll a térdig érő, elefántcsontfehér ruhájával. Királyi, kortalan megjelenésű nő, ám a szemében üldözött kifejezés tükröződik. Ugyanolyan, mint az én Lanáméban.

Emellett viszont az övében még bűntudat is csillog, ami a Lanáéban nem. Elcsigázott keménység árad
a mozgásából, mintha csak az akaraterő venné rá, hogy végigcsináljon egy újabb napot.

– Maguknak vannak gyerekeik? – kérdezi, miután visszatér. Leül a pohár vízzel, és fokozza a feszült várakozást.

– Nincsenek, hölgyem – feleljük ismét egyszerre.

– Lefogadom, hogy szeretnek agglegények lenni, és úgy gondolják, sosem fogja utolérni magukat az idő.

Donny kényelmetlenül feszeng a kanapén, én viszont csak mosolygok.

– Nem vagyok nős, de nem is vagyok agglegény.

Egy pillanatig áthatóan figyel.

– Victoria kedvelte volna magát. Leginkább az apja nevelte, miután tízéves korában meghalt az anyja. Két férfival lakott együtt, ezért könnyebben barátkozott a fiúkkal, mint a lányokkal. A barátait sokkal jobban megválogatta, mint a fiúit. Persze egyikünk sem tudhatta előre.

Egy kicsit előrébb hajolok.

– Mit nem tudhatott?

– Nem, túlzottan előreszaladtam. Először azt kell tudniuk, hogy Robert meghalt a cellájában aznap éjjel, amikor elítélték egy bűntény miatt, amit nem követhetett el. Mindent bevetettek, hogy bebizonyítsák, ő a gyilkos, mintha ettől semmivé váltak volna a gyilkosságok, és mindenki ugyanúgy folytathatta volna az életét, mintha mi sem történt volna.

Iszik egy újabb korty vizet, én meg visszafogom magam, hogy ne sürgessem, hogy maradjon a lényegnél.

– Robert minden este a gyerekeivel volt otthon. A gyilkosságok idején sokszor még a fiam is ott volt náluk. És persze Jacob, ahogy szinte minden este. Robert főzött, takarított, gondoskodott a gyerekeiről, és nagyon gyakran mások gyerekeiről is, akik ott voltak velük. Olyan jó lélek volt, és olyan hívogató az otthona, hogy az emberek nem tudtak távol maradni onnan. A fiam apja elhagyott engem, amikor a fiam még nagyon kicsi volt. Robert mindig úgy beszélt a gyerekemmel, mintha a sajátja lenne, én pedig egyedülálló, dolgozó anyaként rendkívül hálás voltam bármilyen segítségért, amit tőle kaptam. Ahol tudtam, viszonoztam is.

Elhallgatva nyel egyet, hogy visszafojtsa az érzelmet, amit nem vettem észre a hangjában. Elfelhősödik a tekintete.

– Képtelenség, hogy ő erőszakolta és ölte meg azokat a nőket. Még a saját gyerekeire sem tudott kezet emelni. A fiam látta őt. Jacob is. Azokon az estéken otthon volt a gyerekeivel és két másik gyerekkel. De nem számított. Nem engedték, hogy a szemtanúk vallomást tegyenek és alibit biztosítsanak neki a tárgyaláson.

– Micsoda? Miért? – kérdezi Donny zavartan.

– Mert akkor nem tudták volna elítélni olyan gyilkosságokért, amiket nem követett el – feleli Diana, mintha ez nyilvánvaló lenne, és Donny ostobaságot kérdezett volna.

Donny bosszúsan hátradől. Nem Dianára haragszik, hanem a helyzetre. Tudja, hogy milyen Johnson. Minden erejével azt bizonyítja be, amit ő akar, és semmitől sem riad vissza, hogy elérje, az ő gyanúsítottját zárják rács mögé.

– És a bíróság partner volt ebben?

– A bíróság. A seriff. Mindenki. Öt teljes napig tartották bent Robertet kihallgatáson. Jogtalanul zárták be egy cellába. Nem engedték be hozzá az ügyvédjét, aztán azt hazudták, hogy nem is kért ügyvédet. Kezdettől fogva igazi boszorkányüldözést folytattak ellene. Könnyebb volt az iskolai takarítóra kenni, akinek a gyerekein kívül nem voltak rokonai a városban. Az a Johnson fickó kiszemelte őt, és attól kezdve mindent úgy alakított, hogy ő legyen a bűnös. A seriff pedig mindenben támogatta.

Az eredeti profil szexuális szadista volt. Az ilyeneknek nem gyakran vannak gyerekeik, de ha mégis, érzelmileg eltávolodnak tőlük. Nem szerető és odaadó szülők. Johnson magányos farkasnak profilozta az elkövetőt, de Evans nem az volt.

Erőszakos behatolásnak nem találták nyomát, ami azt jelentette, hogy a gyilkos közvetlen és barátságos volt. Valószínűleg olyan, akiben megbíztak. Innen jött a gondolat, hogy olyasvalaki lehetett, aki a városban lakott. Johnson narcizmusát bizonyítja, hogy egy ártatlan emberre kente a dolgot, a város pedig készségesen asszisztált hozzá. Olyan hatalmat biztosított neki, amit Johnson kifejezetten élvezett.

A legnagyobb elégedettséget viszont az okozta számára, hogy az egész világot megtévesztette.

– Volt valaki az előtt az este előtt, aki haragudott Evansre?

– Nem – feleli Diana, és magában felnevet. – Az az ember egy szent volt. Ha valamelyik gyerekkel történt egy kis baleset az iskolában, azonnal feltakarította, és azt mondta neki, hogy szaladjon el, mielőtt valaki meglátja. Nem akarta, hogy a gyerek zavarba jöjjön, mert tudta, milyen kegyetlenek lennének a társai. A saját gyerekeit ugyanis könyörtelenül gúnyolták, amiért takarító az apjuk.

Hátradőlök, azon töröm a fejem, mi a fenéért volt olyan elszánt Johnson, hogy ezt az embert tegye meg bűnbaknak. Neki is van talán szíve.

– És mi a helyzet a seriffel? Vele volt valami összetűzése?

Diana összeszorítja a száját.

– A seriff érzelmileg rendkívül érintett volt a dologban, mindenképpen találni akart valakit… bárkit… hogy megfizessen. A lánya az első áldozatok között volt. Az az igazán beteg és gonosz ember, aki megölte… kitette az utca közepére, hogy másnap reggel mindenki lássa. Meztelen volt, borzalmasan megerőszakolva.
A bőrét felhasogatta, ezért éjszaka elvérzett.

Donny nagyot nyel, én pedig hátradőlve azon töprengek, hogy a fenébe nem került ez az ügy a rendőrségi jelentések közé. A seriffnek nem lett volna szabad részt vennie a nyomozásban. Emiatt még kevésbé valószínű, hogy gyanúsított lenne, pedig már kezdtem hajlani afelé.

– A lány tizennyolc éves volt – folytatja Diana, és visszatartja a sírást. – Miután a seriff ezt látta, már nem volt önmaga. Akkoriban ez volt a legnehezebb, amin a városnak keresztül kellett mennie. Onnantól kezdve pedig minden csak még rosszabb lett. Az egyik holttestet vasárnap reggelre virradóan a templom lépcsőjén hagyta a gyilkos, mielőtt elkezdődött volna az istentisztelet. Egy másikat az iskola lépcsőjére tett, ahol az összes gyerek láthatta. Ilene Darvis volt az áldozat. Egy óvónő. Mindössze huszonöt éves.

Muszáj szünetet tartania és kifújnia az orrát, mert a könnyei már szabadon hullanak.

– Szóval aznap este, amikor Robertet elítélték, úgy volt, hogy átviszik a börtönbe. Megérkeztek a hivatalos kísérők, meg minden. Másnap reggel, miután elhalasztották az átszállítást, felakasztva találták meg a cellájában. Nincs ember, aki elhitte, hogy öngyilkos lett, miközben kétségbeesetten szeretett volna fellebbezni. Harcolni akart az igazságért. Nem feladni. Sosem tudtam meg, hogy pontosan mi történt. Remélem, önök kiderítik.

Donny ökölbe szorítja a kezét. Mindig fájdalmas hallani, hogy egy ártatlan ember élete egy másik ember egója miatt romba dől. Johnson sok életet tönkretett.

– Néhány nappal később a babáim hazafelé sétáltak, amikor Victoria beugrott hozzám. Éppen ott voltam mellette, amikor megcsörrent a telefonja. Kyle hívta, azt mondta, be tudja vinni, hogy lássa az apja holttestét, mivel azt állították, nem tudják kiadni. A seriff közölte, hogy mivel Victoria nincs tizennyolc éves, és nincs senki, aki nagykorú lenne, hogy kikérje a testet, a városnak joga van megszabadulni tőle. Erről később… túl későn gondoskodtam.

Reszketőn kifújja a levegőt, mintha erőt akarna gyűjteni a továbbiakhoz.

– Victoria korábban Kyle-lal járt, és többet odaadott magából annak a fiúnak, mint kellett volna. Kyle nem örült, amikor szakítottak, de nem mutatta ki azonnal, hogy milyen démonok lakoznak benne. Ő annál sokkal manipulatívabb és számítóbb volt. Csak néhány hónapig jártak együtt, rajta kívül alig volt más barátja Victoriának. Amikor az apja meghallotta, hogy milyen lekezelően beszél vele Kyle, észhez térítette a lányát. Victoria sosem mondta el, miért szakított Kyle-lal, ám a fiú addig egyszer sem adott okot arra, hogy ne bízzon benne. Egészen addig az estéig.

Csipog egyet Donny telefonja, de nem foglalkozik vele. Amikor az enyém is megszólal, lenémítom a csörgést. Egyikünk sem fog innen felállni addig, amíg meg nem kapjuk a válaszokat. Biztosan csak Johnson próbálja kideríteni, hogy mit csinálunk.

– Victoria elindult, hogy találkozzon vele, és Marcus is utolérte, mert ő is szerette volna látni az apját. Válaszokat akartak kapni. Robert nem hagyott hátra búcsúlevelet, el sem köszönt, csak meghalt, és a rendőrség rányomta az öngyilkosság bélyegét. Most az egyszer Jacob nem volt velük, és hál’ istennek a fiam sem.

Sírva fakad, hangosan zokog.

– Nem lenne szabad hálásnak lennem ezért, mert az a két ártatlan gyerek rengeteget szenvedett, de annyira örültem, hogy nem kapták el a fiamat is.

Most már szinte alig lehet érteni a beszédét, túl gyorsan hullanak a könnyei, zokogás rázza az egész testét. Donny rám néz, a szemében rettegés látszik.

Azt tudtuk, hogy bántalmazták őket. És azt is, hogy szexuálisan.

Most viszont kezdem összerakni a sok gyilkosságot.

Diana csodával határos módon megnyugszik, csak néhányat csuklik, amikor visszatartja a zokogást.

– És Kyle, ó, az a fiú maga volt a megtestesült gonosz! – folytatja, a hangja ezúttal dühös. – A Belker utca végén találkoztak, Kyle azonban nem volt egyedül. Több önként jelentkezőt is vitt magával, akik segítettek neki megbüntetni a „gyilkost” a gyerekein keresztül.

A Belker utcán találtuk azt az üzenet az angyalokról, amelyik baljós ómenként megjósolta, hogy mi fog történni.

– Rájuk vetették magukat. A földre teperték őket. Meztelenre vetkőztették az utca közepén. Ezután egymás után megerőszakolták mindkettőt. – Muszáj abbahagynia, mert öklendezik, ezért elfordítja a fejét.

Donny elsápad, még erősebben szorítja ökölbe a kezét. Az én testem szobormerev.

– Hányan voltak? – kérdezi Donny halkan.

– Összesen tizenhárman – feleli Diana még mindig zokogva. – Dev volt az egyetlen… aki nem csinálta azt. Viszont csak állt ott. Később, miután vége lett, ő mesélte el nekem, hogy mi történt. A fiú ezek után annyira összeomlott, hogy egy évig pszichológushoz járt. Azután csatlakozott egy lelkészi csoporthoz, amivel beutazza az országot, és Isten igéjét hirdeti. Tőle tudom mindezt.

– Szóval tizenketten egymás után megerőszakolták őket – jelenti ki Donny.

A higgadt hangja mögött érezhető, hogy milyen harag dúl benne. Ugyanolyan, mint bennem.

– Újra és újra és újra – morogja Diana, és közben dühösen potyognak a könnyei. – Nem hagyták abba. Azok a gyerekek órákon át feküdtek az utca kövén véresen, segítségért kiabálva. De senki sem jött. És nem ez a legrosszabb abban, ami történt.

Nem tudom, mi lehetne még ennél is rosszabb.

– Lawrence, Morgan és Kyle voltak a leggonoszabbak. A legsötétebb lelkek a városban. Miután beleuntak az erőszakolásba, Kyle bement valakinek a házába, és kivitt onnan egy egész alakos tükröt. Whisenanték csak úgy odaadták neki, mintha nem tudnák, mi folyik a házuk előtt az utcán. Kyle visszatért, átadta a tükröt Morgannek, Lawrence pedig felállította Marcust.

Megint csörög a telefonom, de megint lenémítom, rá sem pillantok a kijelzőre.

– Kyle elővett egy kést, Morgan Victoria mögé állította a tükröt. Azt akarta, hogy Marcus lássa, mi következik ezután. Kyle ráparancsolt Marcusra, hogy „dugja meg” a húgát. Erőszakolja meg a saját vértestvérét. Ha nem, levágja a farkát, hogy soha többé ne tudja használni.

Felkavarodik a gyomrom, Donny torkából fojtott hang tör fel.

– Marcus nem volt hajlandó megtenni, azt mondta nekik, hogy mindannyian a pokolban fognak elégni, és vegyenek el tőle, amit csak akarnak. Kyle Marcus derekához tette a kést, belevágott, és figyelmeztette, hogy ez az utolsó esélye. Azt mondta, ha olyan perverz, hogy szereti, ha seggbe dugják, akkor legyen ahhoz is elég perverz, hogy megdugja a saját testvérét. Marcus arcon köpte, Kyle pedig beváltotta a fenyegetését. Levágta a péniszét ott, az utca közepén.

Legszívesebben kimennék innen. Nem akarok többet hallani. A pokolba, abban sem vagyok biztos, hogy képes leszek ezek után úgy nézni bárkire itt a városban, hogy ne gyűlöljem, amiért segítettek ezt eltussolni.

Diana miért nem mondta el ezt hamarabb?

Amikor összeszedi magát, folytatja:

– A tükör elborult és összetört. Victoriát ekkorra már agyba-főbe verték, az arca felismerhetetlen lett. Többször is a földhöz csapták a fejét, ököllel ütötték, és még sok minden mást is csináltak vele. Amikor összetört a tükör, végighúzták a testét az üvegcserepeken, aztán Kyle a késével felvágta a derekát. Ezután fogott egy nagyobb darabot a tükörből, megmutatta neki, hogy néz ki, és az oldalába szúrta. Mielőtt elsétált, azt mondta neki, hogy úgy döglik meg, mint egy szörnyeteg és egy kurva. Ezután elmentek, ott hagyták őket az utcán elvérezni.

– Marcus ezek után ült kocsiba és vitte el magukat a megyéből, hogy esélyük legyen életben maradni – mondom halkan. – Mert Delaney megyében minden a seriffé.

Diana lassan bólint, aztán megrázza a fejét.

– Marcus egyáltalán nem számított arra, hogy túléli. Ő csak a húga életét akarta megmenteni. Végül egyikük sem került ki abból a kórházból. És ez a város elvesztette a lelkét. Mindannyian csak árnyékai lettünk önmagunknak, mert a félelem uralkodott rajtunk.

– Miért nem beszélt erről valakinek már hamarabb? – kérdezi Donny. Igyekszik, hogy ne legyen vádló a hangja.

Diana komoran néz ránk.

– Azok, akik megpróbálták, vagy eltűntek, vagy meghaltak. Lindy May Wheeler megpróbálta megállítani őket aznap éjjel. Odaszaladt hozzájuk, de Dev visszatartotta, belökte egy kocsiba, és bezárta, amíg nem végeztek. Lindy férjnél volt. Kyle ezután azt mondta a férjének, hogy lefeküdt a feleségével… mert Lindy elcsábította. Antonio elhagyta Lindyt, és senki sem hitt szegénynek, amikor azt mondta, hogy Kyle többször is megerőszakolta. Az apjának kellett elvinnie innen a városból, mert aggódott, hogy valaki talán megöli.

Megfagy a vér az ereimben, Donny rám pillant. Lindy May Wheeler. Az a nő, akit a mi elkövetőnk választott ki, hogy egy megtört gyerekről gondoskodjon. Időt szakított arra, hogy elmenjen a kislányért, és megmentse az igazi szörnyetegtől.

Diana nem veszi észre a pillantásunkat.

– Megfenyegették a fiamat. Alig egy év múlva egyetemre készült. Azt mondták, ha gondot okozok, a középiskolát sem fogja befejezni. Hittem nekik. Még mindig hiszek. Ezért küldtem most át a barátnőjéhez. Az a lány sok pénzt keres, és ahol lakik, az a legbiztonságosabb épület New Yorkban.

– Az elkövetők többsége elhagyta ezt a várost – mondja nekem Donny.

– Muszáj volt nekik – teszi hozzá Diana. – A seriff csak úgy tudta félelemben tartani az embereket, és megakadályozni, hogy elköltözzenek innen, ha mindenkit száműz, kivéve a saját fiát. Az a fiú a legrosszabb közülük, őt mégsem zavarta el. Azért nem kell sajnálniuk a többieket sem, a seriff busás összeget fizetett nekik.

– Kyle Davenport a seriff fia. Nem csoda, hogy a seriff eltussolta az ügyet – sóhajt fel Donny fájdalmasan.

– Eltussolta? – kérdezi Diana hitetlenkedve. – Ő szervezte meg! A helyettesei bementek minden egyes házba, és a lakókra parancsoltak, hogy maradjanak odabent, ha hallanak valamit. Ha viszont nem engedelmeskednek, annak következményei lesznek. Még a tévékre is kiküldött egy felhívást, közölte, hogy azonnali kijárási tilalmat rendel el, senkinek sem szabad napnyugta után elhagynia az otthonát, amíg újabb utasítást nem kapnak. Segített a fiának mindezt kitervelni, aztán hagyta, hogy megtegye, amit neki nem volt gyomra végigcsinálni.

– Miért? – kérdezi Donny.

Én viszont már tudom a választ.

– A lányát megerőszakolták, megkínozták, megalázták és megszégyenítették még a halála után is. Ami a seriffet illette, Robert Evans volt mindezért a felelős. Nem volt elég neki, hogy megölte őt. A gyerekeit is tönkre kellett tennie, mielőtt őket is megölte. Azt mondta, meg kell szabadítani a világot az ördögtől. A saját fia szemében azonban sosem látta meg a gonoszt. Még a fiú anyja is tudta, hogy nem jó ember a gyereke.

Ismét megszólal a telefonom, de még nem végeztünk itt, ezért most sem törődöm vele.

– Kyle egy szörnyeteg volt, aki csak arra várt, mikor szabadulhat ki. Miután egy ilyen gonosz kilép a dobozból, soha többé nem megy vissza.

Ebben teljes mértékben egyetértek vele. Kyle legalább három embert erőszakolt meg, akiről tudunk, ráadásul az egyikük férfi volt.

– Maguk meg akarnak állítani egy gyilkost, hogy ne bántsa ezt a várost. Én viszont azt akarom, hogy a babáimnak végre hangot adjon valaki. Ezek az emberek már belehalnak, olyan régóta őrzik ezt a titkot.

– Ki az a Dev?

– Devin Thomas. A bíró fia – válaszolja Diana automatikusan.

Amikor felállok, ránézek, és felsorolom a neveket, akiket ismerünk, de egy még hiányzik.

– Tim Hoover. Chuck Cosby. Nathan Malone. Jeremy Hoyt. Ben Harris. Tyler Shane. Lawrence Martin. Anthony Smith. Kevin Taylor. Morgan Jones. Kyle Davenport.

Diana rám néz.

– Jason Martin. Ő Lawrence unokatestvére. Most Dél-Karolinában lakik. Ingatlanfejlesztőként dolgozik ott. Ő volt a tizenkettedik.

– Köszönjük, hogy elmondta.

– Nyugtasson meg, hogy mást is tesznek, nem csak meghallgatják!

– Az a tervem, hogy igen – válaszolom neki őszintén.

Donny kilép utánam az ajtón, én viszont még visszafordulok a nő felé.

– Hogy halt meg Victoria és Marcus anyja?

– Autóbalesetben – válaszolja Diana egy nagy sóhaj kíséretében. – Néhány várossal arrébb lakott egy gazdag házaspár, részegen mentek haza egy partiról, és karamboloztak vele. Azt hiszem, Carlyle volt a vezetéknevük. A lányuk árván maradt a baleset után, és megöltek egy áldott jó asszonyt, aki csak haza akart menni a gyerekeihez egy hosszú nap után a kórházból.

Szegény család, mennyi balszerencse sújtotta!

– Ápolónő volt? – kérdezem, bár nem is tudom, hogy miért fontos.

– Nem. Valójában ugyanabban a kórházban volt halottkém, ahol a gyerekei meghaltak. Azt hiszem, a két gyerek éppen ezért választotta azt a helyet. Nagyon szerették ott az anyjukat, nagyon sok barátja volt.

Megértőn bólogatok, aztán megfordulunk, hogy távozzunk.

– Falkaszellemben dolgoztak aznap este – suttogja Donny, miután kilépünk és becsukjuk az ajtót.

– És Kyle volt köztük a domináns alfa-hím. Én inkább azt mondom, hogy börtön-falkaszellemben. Összefogtak, mert nem akartak kilógni a sorból.

– Ráadásul egyesek tizenöt évesek voltak akkor – morogja Donny.

– A kamaszokat könnyebb manipulálni és irányítani. Felnéztek arra a háromra… Lawrence-re, Morganre és Kyle-ra. De Kyle volt a főnök. Ha olyan sok alfa volt egy csapatban, egyesek valószínűleg egymásnak mentek.

– Ezt már nem fogjuk megtudni. Morgan és Lawrence meghalt.

– Devin. Meg kell találnunk őt.

– A felénél elment onnan, hogy bezárja Lindy Mayt egy autóba. De mi van, ha visszatért, és nézte? Máskülönben honnan tudta volna Diana a történet végét?

Lebiggyesztem az ajkam. Ez nekem is feltűnt. Diana nem magyarázta el.

– Kihallgattuk azokat, akik szolgálatban voltak a kórházban aznap éjjel, amikor a gyerekek odamentek? – kérdezem Donnytól.

– Nem. Több mint tíz évvel ezelőtt történt. Már az is szerencse, hogy ennyit megtudtunk.

– A nővérek miért nem értesítettek valakit, amikor látták, hogy így megsérültek? – kérdezem tőle.

Megvonja a vállát, hirtelen minden erő elillan belőle. Úgy érzem, mintha én is ugyanilyen érzelmi vákuumba kerültem volna.

– Nem tudom, csak abban vagyok biztos, hogy Johnson tudott erről, mivel védőőrizetbe helyezte Kyle-t.

– Többre lesz szükségünk egyetlen nő vallomásánál. Ráadásul még csak nem is szemtanú volt. És ha lebuktatjuk Johnsont, akkor McEvoy igazgatót is magával rántja. Sziklaszilárd bizonyítékra van szükségünk. Addig is ki kell derítenünk, hogy ki lehet még célpont, és valójában ki ölte meg Robert Evanst.

– A karrierem során soha, egyszer sem bizonytalanodtam el, hogy a törvény jó oldalán állok-e. A mai napig – jegyzi meg Donny halkan.

A bosszúálló gyilkosságok mindig kérdésessé teszik az állásfoglalásunkat.

– Nem csak azokat fogja elintézni, akik megölték a gyerekeket – emlékeztetem.

– Kinyitott egy csomó ajtót, de nem nyúlt senkihez. Csupán néhány tükröt lopott el, megfestette a vizet, és festékkel játszadozott. Számtalan embert megölhetett volna már. De nem tette.

– Megfélemlíti őket. Ez az ő bosszúja az egész város ellen. Tudja, hogyan működik az elméjük. Tíz éve emészti őket a bűntudat, mert tudták ezt, és nem csináltak semmit. Azt gondolják, valami természetfeletti történik most.

– Miért érzem úgy, hogy ez még csak a kezdet? – kérdezi Donny, miközben beszállunk a kocsiba.

– Kyle Davenportnak miért nem ugyanaz a vezetékneve, mint az apjának? – kérdezem.

Előveszi az iPadjét, és felolvas valamit.

– Itt az áll, hogy Jane Davenport volt az anya. A seriff addig nem is tudott Kyle létezéséről, amíg Jane egy nap meg nem jelent a városban Kyle-lal, és át nem adta a fiát az apjának.

Felvonom a szemöldököm.

– Micsoda?

A fejét ingatva halkan füttyent egyet.

– Ezt Hadley ásta elő valahonnan. Kyle igazi beteg gazember. Már ötévesen kínozni és gyilkolni kezdte az állatokat. Hétéves korára az anyja úgy döntött, hogy nem tudja kezelni. Kyle dührohamot kapott, és megvágta őt egy késsel. A nő elvitte a seriffhez, aki boldogan magára vállalta a gyám szerepét. A nő a városban maradt, és távolról figyelte a gyereke fejlődését. Lefogadom, hogy pokol volt az élete.