A fordítás az alábbi mű alapján készült:

C. M. Ewan: The House Hunt, 2023

Fordította PRESÉR ÁGNES

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az interjú, 2022

Copyright © C. M. Ewan 2023

Hungarian translation © Mohai Szilvia, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Ernyei Beáta

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-12-7

Ezt a könyvet ügynökömnek, Camilla Boltonnak és szerkesztőmnek, Vicki Mellornak ajánlom, elismeréssel és köszönettel.

Önnek egy új hangüzenete érkezett.

A rögzítés időpontja: Ma, 15:36.

Lucy, Bethany vagyok. Késni fogok, egy másik lakásmegtekintésen ragadtam. Eszelős napom van. És figyi, tudom, hogy azt mondtad, nem szeretnéd egyedül megmutatni az érdeklődőknek a házat, de nagy gond lenne, ha elkezdenéd a körbevezetést, mielőtt én is odaérek? A vevő neve Donovan, nagyon elszánt, és szerintem a házatok tökéletes lenne neki. És ezen a piacon... Nos, ha el akarjátok adni... Szóval... Hívj fel, ha nem akarod, és megpróbálom átütemezni a találkozót, de ha nem hallok felőled, akkor megyek, amint tudok. Rendben? Oké. Sok szerencsét!

1

Rám tör a paranoia, miközben kiporszívózom a házat, és Sam nincs itthon. Megrémülök, hogy nem vagyok egyedül – meg vagyok győződve arról, hogy egy idegen lopakodik felém, amikor hátat fordítok.

Borsódzik a hátam. Feszült vagyok.

Aztán megfordulok.

Mindig megfordulok.

Még akkor is, ha tudom, hogy senki sincs ott, vagy nem lehet ott, mert láttam Samet elmenni, hallottam, ahogy bezárta maga mögött a bejárati ajtót, integettem neki köszönésképpen, amikor megállt, és visszamosolygott rám a kapuból a kerti ösvény végén.

Soha nincs ott senki.

Mindig csak én vagyok, egyedül.

Így hát visszatérek a porszívózáshoz, és a körforgás újra kezdődik. A porszívó fülsiketítő bömbölése. A bizsergés a hátamon. A félelem, hogy ha nem nézek oda, akkor...

Ez nem normális. Értem én. És természetesen megbeszéltem Sammel. Nem mintha egy kicsit is meglepődött volna. Már annyiszor beszéltünk arról, ami velem történt – néha úgy érzem, túl sokszor is. Sam szeret azzal viccelődni, hogy számára ez foglalkozási ártalom.

Leállítottam a porszívót. Visszatartottam a lélegzetem. Felegyenesedtem – és igen, megint hátrapillantottam –, aztán megkönnyebbülten felsóhajtottam, és felpillantottam a tetőablakra.

A tetőtérben levő hátsó hálószobában voltam, ami az egyik kedvenc helyiségem a házban. Szinte mindig elárasztotta a fény, még a maihoz hasonló borús és szeles napokon is. A törtfehér falak és a vastag, világos szőnyeg miatt úgy éreztem, itt fent jobban tudok gondolkodni. Olyan nyugalmat és tisztaságot árasztott, amire nem mindig találtam rá.

Biztonságos hely volt.

Miután megpróbáltam lehiggadni, eltettem a porszívót a tetőtéri tárolóba, majd elővettem a telefonomat a farmerem zsebéből, és megnéztem az időt.

Úgy terveztem, hogy a megtekintés idejére elmegyek egy közeli kávézóba. Elviszem a könyvemet, rendelek egy Earl Grey-t citrommal, és megpróbálok lazítani. Amikor vége a házbemutatónak, Bethany felhív, és elmondja, hogyan mentek a dolgok. Ha szerencsénk van, talán ma lesz az a nap, amikor olyan ajánlatot kapunk, amit el tudunk fogadni.

Ekkor vettem észre a hangüzenetet, amely rám várt, és az idegességtől görcsbe rándult a gyomrom.

Már azelőtt volt egy rossz érzésem, hogy tárcsáztam volna, és amikor meghallgattam Bethany mondanivalóját, ez csak rosszabb lett.

Letettem a kagylót, a torkom összeszorult, a kezem reszketni kezdett.

Nyugalom, Lucy.

Tizenöt perc a megtekintésig.

Már nem mondhatom le.

Vagy talán lemondhatnám, gondoltam, de az udvariatlanság lenne, és tudtam, hogy nem engedhetjük meg magunknak, hogy elriasszunk egy potenciális vevőt.

Kiszáradt a szám. A fejemhez szorítottam a kézfejemet, és megpróbáltam féken tartani a rám törni készülő pánikot.

Az adósságaink egyre csak nőttek. Ott voltak a kölcsönök, amelyeket Sam a felújítási költségek fedezésére vett fel, és amikor azok kimerültek, jöttek a havonta növekvő hitelkártyaszámlák. Sam nem aludt emiatt. És mindkettőnknek rengeteg indoka volt arra, hogy eladjuk ezt a házat, és végleg elhagyjuk Londont. Tiszta lappal indulhatunk. Újrakezdhetjük.

Bethany.

Kedveltem őt, még ha a legtöbb tekintetben átlagos ingatlanügynök is volt. Tudott rámenős és pimasz lenni, és úgy hazudott, mint a vízfolyás, de legalább nyíltan beszélt róla, ami bizonyos értelemben egyfajta őszinteség volt.

Éjszaka, amikor Sam hánykolódott és nyöszörgött, én pedig a kongó sötétségben hallgattam egy réges-régi fürdőszobaajtó zárjának rideg kattanását – egy ismeretlen hang fémes csikorgását –, az mentett meg, hogy felidéztem, ahogy Bethany a legelső alkalommal megérkezett a házunkhoz a drága kabátjában és az elegáns szemüvegében. Beviharzott, hogy az értékbecslésről beszéljen, és elmondja, milyen ízlésesen rendeztük be, és mennyire kívánatossá tettük a Forrester Avenue 18-at.

Megbíztam benne – már amennyire egy ingatlanügynökben meg lehet bízni –, és az utóbbi időben azon kaptam magam, hogy reménykedtem, hogy a ház eladása után is kapcsolatban maradunk, de nehéz volt megszabadulni a gondolattól, hogy korábban is szólhatott volna, hogy késik; hogy szándékosan ejtett ebbe a kelepcébe.

És akkor mi van? Most már a legjobbat kell kihoznod belőle.

Lesiettem a lépcsőn, végigrohantam az első emeleti folyosón, majd a végén a következő lépcsősoron lementem a nappaliba, tekintetem körbe-körbe cikázott, keresve bármit, ami felett átsiklottam.

Az egész házban égtek a lámpák. Friss liliomokat hoztam haza a helyi virágüzletből, és egy kerámiavázában rendeztem el őket a márvány dohányzóasztalon. A mézszínű padlódeszkák csillogtak. Csak ma reggel poroltam le a világos faredőnyök minden egyes lamelláját, amelyeket az ablakfülkére szereltünk.

Oké. Minden rendben.

Megpördültem, és a konyharész felé néztem, amely néhány lépcsőfokkal lejjebb terült el. Nem főztem kávét. Bethany figyelmeztetett rá, hogy ez túlságosan is közhelyes. De gondoskodtam róla, hogy minden makulátlanul tiszta legyen.

A felújítás során a földszinti falak nagy részét elbontottuk, hogy egyetlen nagy, nyitott teret alakítsunk ki, amely egy sor ipari stílusú, üvegtáblás ajtóban végződött, amely a szerény hátsó kertbe vezetett. Majdnem minden munkát mi magunk végeztünk, kalapáltunk, vakoltuk a falakat, de a konyhát profi szakember szerelte be, elegáns volt és csúcsminőségű. Drága szekrények, kiváló készülékek. A gránit munkalap és a hatalmas konyhasziget annyiba került, mint egy új autó.

Megéri, mondta Sam, miközben vöröslő szemmel nézett fel a táblázatokból, kócos haját pedig por és kosz borította. Akkoriban nem voltam biztos benne, hogy melyikünket akarja meggyőzni. Ez most drága, de ezt várják egy ilyen hely vevői. Ez a legjobb módja annak, hogy megvédjük a befektetésünket.

Zúgott a fejem.

Kíváncsi voltam, mit szólna most Sam, ha elmondhatnám neki, hogy azt fontolgatom, egyedül mutatom meg egy idegennek a házunkat. Valószínűleg elhallgatna, alaposan elgondolkodna, majd gyengéden átölelne, megsimogatná a hátamat, és azt mondaná, hogy talán itt az ideje, hogy szembenézzek a félelmeimmel.

Nem mintha megkérdezhettem volna tőle. Sam épp egy előadást fejez be, és a támogató csoportos órájára készülődik. A telefonja ki van kapcsolva.

És különben is, Bethany azt mondta, hogy már úton van. Nem maradok sokáig egyedül.

Az arcom belsejét rágtam, megpillantottam a kabátomat és a sálamat – a zöld bársonykanapé háttámlájára terítettem őket, felkészülve a távozásomra –, majd a karomba kaptam őket, felvittem az emeletre, és felakasztottam a gardróbban, amelyet a hálószobánk melletti, korábbi vendégszobából alakítottunk ki.

Amikor kiléptem, az ágyunk felé vettem az irányt, és végigsimítottam a kezemet az elegáns ágyterítőn, amelyet kifejezetten a megtekintések idejére tartogattam. Az ágy tetején több párna és díszpárna hevert a túlméretezett fejtámlának támasztva, amelyet egy napokig tartó projekt részeként kárpitoztam át.

A fejtámla egy térelválasztóhoz volt csavarozva, amely a hálóból nyíló fürdőszobát takarta el, és egészében véve egy butikhotel puccos lakosztályának benyomását keltették. Reméltem, hogy pihentető és megnyugtató alvóhelynek tűnik, még akkor is, ha számunkra nem volt mindig az.

Kérlek, légy az igazi. Kérlek, légy az igazi.

Megpillantottam a tükörképemet az ajtó melletti egészalakos tükörben. Egy sápadt, tagadhatatlanul fáradt, harmincas évei elején járó nő nézett vissza rám. A haja lazán hátrakötve. Bő, aranysárga pulóvert és kényelmes farmert visel. Gondterhelt vonalak húzódnak a szeme és a szája körül.

Talán át kellene öltöznöm, más benyomást keltenem? Azonban még mielőtt cselekedhettem volna, megszólalt a csengő.

2

Korábban jött.

Nem sokkal, de ez is elég volt ahhoz, hogy megzavarjon.

A telefonomon rezgett és zümmögött az ajtó csengőjének alkalmazása.

Az applikációban el tudtam utasítani az értesítést. Ezzel tisztában voltam. Lemehettem volna a földszintre, kinyithattam volna a bejárati ajtót, és erőltetett mosoly kíséretében üdvözölhettem volna az érkezőt.

Ehelyett azonban tétováztam, kivettem a telefonomat a farmerzsebemből, és a küszöbömön álló férfi képét bámultam.

Remegtek az ujjaim. Fémes íz öntötte el a számat. Nem láttam tisztán az érkezőt, mert lehajtott fejjel állt. Igazából csak a feje búbját láttam – hullámos, ősz haja volt, szépen fésülve. Sötét gyapjúkabátjának gallérja fel volt hajtva. Barna bőrkesztyűs kezét lazán összefogta. Széles válla volt, és sportos testalkatúnak tűnt.

Bárcsak láthatnám az arcát.

Az ablakok előtt résnyire nyitott lamellák felé pillantottam, majd gyors döntést hoztam, és megnyomtam a telefonom válasz gombját.

– Halló?

Olyan lazán mondtam, ahogy csak tudtam, mintha csomagküldeményt vártam volna, mire a férfi könnyed mosollyal nézett fel a csengő kamerájába.

Nem ismertem, bár ez aligha számított. Szemtelenül jóképű volt. Szemöldöke hangsúlyosan húzódott a megdöbbentően kék szemek fölött. Az állát borosta árnyékolta. A kabátja alatt egy őzbarna garbó volt.

Kicsit fáradtnak tűnt, és egy pillanatra olyan volt, mint egy fásult és talán másnapos énekes egy hosszú éjszakányi hakni után.

– A nevem Donovan – a szeme körüli bőr ráncba húzódott, amikor félreállt, és az udvarunkon lévő „Eladó” tábla felé mutatott. A táblát a festett fémkorlátra erősítették, amely a jobb oldali szomszéddal közös alacsony kerítés tetején futott végig. Az előkertünk többi részét a korábban szedett-vedett bokorsövény védte, amelyet megszelídítettünk és megtartottunk a magánélet védelmében, és amelyet még több szöges fémkorlát szegélyezett. – A házat jöttem megnézni.

– Egy pillanat.

Sietve lefényképeztem a telefonommal, és gyorsan csatoltam a képet egy üzenethez Bethanynek.

Csak csekkolom, hogy ő-e az a férfi, aki találkozót beszélt meg veled? Ő Mr. Donovan?

Tudtam, hogy Bethany valószínűleg furcsának, esetleg neurotikusnak tart, de abban a pillanatban nem érdekelt. Megnyugtatásra volt szükségem, ha egyedül akartam körbevezetni a férfit.

Három táncoló pötty jelent meg, és amíg vártam Bethany válaszára, a mellkasomban még inkább terjedni kezdett a szorongás, majd ismét visszapillantottam a kamerafelvételre.

A férfi hátralépett, és oldalra dőlt, az ablakfülke körüli kőburkolatot vizsgálta, és felpillantott a tetőre.

A halszemoptika miatt láttam mögötte a Forrester Avenue-t. A miénkkel szemben álló, festett és vörös téglából épült viktoriánus sorházat. Az öreg platánfákat, amelyek az utat szegélyezték. Személyautók és furgonok parkoltak egymás mellett a két járdaszegély mentén, és őszi falevelek szóródtak szét közöttük. Majdnem minden autó BMW vagy Range Rover volt. Meg néhány Porsche.

Nem volt átmenő forgalom, de egy kislány a helyi általános iskola piros-szürke egyenruhájában rollerezett a közeli járdán, egy esőkabátos nő loholt a nyomában, aki a telefonját bámulva lépkedett mögötte, miközben a lány iskolatáskája újra és újra a csípőjéhez csapódott.

Bethany válasza jelent meg a képernyőn.

Nyami! Donovan a keresztneve. Nyugodtan említsd meg, hogy szingli vagyok, és... jó szórakozást!

Kiengedtem egy teli tüdőnyi levegőt, miközben gyorsan bepötyögtem a választ.

Oké, köszönöm. Mikorra érsz ide?

De ezúttal nem válaszolt.

A zsebembe csúsztattam a telefonomat, egy szédítő másodpercre lehunytam a szemem, és azt mondtam magamnak, hogy meg tudom csinálni, hogy minden rendben lesz, aztán ökölbe szorítottam a kezem, és elindultam a lépcső felé.

Már félúton voltam lefelé, amikor meghallottam a sikolyt odakintről.

3

Kinyitottam az ajtót, és láttam, hogy a férfi, aki Donovan néven mutatkozott be nekem, eltűnt.

De csak egy pillanatra.

Amikor belebújtam a cipőmbe, és túlmerészkedtem a sövényünkön, a házunk előtti járdán térdelve találtam meg. Háttal állt nekem. Közelebb léptem, és ekkor vettem észre a földön fekvő diáklányt.

Leesett a rolleréről, és üvöltött a fájdalomtól. A roller a közelben volt az oldalára borulva, a kerekei még mindig pörögtek.

– Szia! – szólt hozzá Donovan halkan. A hangja mély és érdes volt. – Hé, semmi baj.

Kesztyűs kezével gyengéden megszorította a lány csuklóját. A lány lenyúzta az egyik tenyerét, a véres horzsolásban kavics volt, a teste reszketett. Szürke iskolai harisnyájának egyik térde kiszakadt, és a cipője is leesett. Az arca csupa könny volt, a szeme hatalmas és riadt.

– Hol tanultad ezt a kaszkadőrmutatványt? Mert meg kell mondanom, lenyűgöző volt.

A lány felpislogott a férfira, ajka remegett, lélegzete akadozott. A levegő olyan nyirkos és hűvös volt, hogy a lélegzete ködös fellegeket alkotott.

– Ó, drágám! – gügyögte a mellettük guggoló nő, akit a lány anyjának néztem. – Mondtam, hogy légy óvatos.

– Nem hiszem, hogy eltört – mondta Donovan. – Csak zúzódás. – Kíváncsi voltam, vajon orvos-e. Közelről nézve a szeme duzzadtnak tűnt a fáradtságtól, a mozdulatai bágyadtak és kimerültek voltak. Talán épp most fejezte be a műszakját a Charing Cross kórházban vagy a Queen Mary’s-ben. Talán ezért szeretett volna ingatlant venni ezen a környéken.

Biztosan megérezte a jelenlétemet, mert lassan, de széles mosollyal pillantott fel rám, és éreztem, hogy elpirulok.

– A 18-as számú házban lakom. – A nyitott bejárati ajtó felé mutattam. – Lucy vagyok.

– Üdv, Lucy. – Az arcán aggodalom villant át, ahogy újra a lányra nézett. – Nincs véletlenül kéznél egy tiszta rongy, vagy néhány zsebkendő, vagy...?

– Dehogynem. Mindjárt hozok valamit.

Beszaladtam, és elővettem a mosogató alól az elsősegélycsomagot, kivettem belőle néhány tasakos fertőtlenítő kendőt és egy ragtapaszt. Mire újra kint voltam, a férfi már a lány cipőjét illesztette vissza a lábára, a nő pedig bőszen hálálkodott neki, kezét a karjára tette, és hosszú pillantásokat vetett rá.

– Tessék. – Odadugtam neki a törlőkendőt és a ragtapaszt, a nő elvette őket, láthatóan bosszankodva amiatt, hogy félbeszakítottam.

Hosszú, szőke haja volt, frissen befésülve. A sminkje makulátlan. Karcsú volt, és divatosan öltözött, a térdig érő csizma fölött szűk szabású ruhát viselt. Sok hozzá hasonlóan öltözött nőt láttam már, akik az iskola kapujánál kitették a gyerekeiket, és luxusterepjárókban hajtottak el.

Nem először éreztem úgy, hogy nem passzolok a környékhez – nem illettem Putney egyébként gazdag lakosságához.

Sam az anyai nagyszüleitől örökölte a házat, amelyben laktunk. Másképp nem engedhettük volna meg magunknak, hogy itt éljünk. Bele kellett feszülnünk, és veszedelmesen mélyre kellett ásnunk a zsebünkben, hogy az eladásra szánt házat korszerűsítsük.

Miközben a nő feltépte az egyik törlőkendőt, és megtörölte vele a lánya térdét, keresztbe fektettem a karomat a mellkasomon, és felnéztem a házunkra. Háromemeletes volt, manzárdtetővel és kétszárnyú üvegajtóval, amely a legfelső emeleten volt elhelyezve, és egy háromszög alakú parapet mögött megbúvó kis teraszra nyílt. A téglafal citromsárgára volt festve, az ablakok vakítóan fehérre. A bejárati ajtó magasfényű mélyvörös volt.

– Még egyszer köszönöm – mondta a nő Donovannek. A hangja rekedt és lágy volt. – Maga hihetetlenül kedves.

– Semmiség, tényleg.

Donovan talpra segítette a lányt, felállította a rollerét, és ahogy a lány felugrott, majd összerezzent, a férfi félreállt, és hirtelen szégyenlősen a tarkójára simította a kezét.

– Hát, vigyázz magadra!

– Ó, úgy lesz – mondta a nő. – Nagyon örültem a találkozásnak.

Néztük, ahogy elmennek – a nő még mindig nem igazán vett tudomást rólam –, és ahogy még egyszer visszapillantott Donovanre, a kínos csend egyre csak nőtt közöttünk, amit végül a férfi azzal tört meg, hogy elnézést kért.

– Nem kell elnézést kérnie, helyesen cselekedett.

Közelről nézett rám, mintha valóban számítana neki a véleményem, és egy másodpercig teljes mértékben éreztem a vonzerejét, láttam a rokonszenves tekintetét, meg mindent.

– Maga a tulajdonos? – kérdezte.

– A barátom.

– Ó! – Újabb lassan szétterülő mosoly. – És Bethany bent van? – Fintorogva ráncoltam a homlokom.

– Nem szólt magának?

– Miről? Jaj, ne! – A szemöldöke felszaladt, és megtapogatta a kabátja zsebeit, mintha a telefonját keresné. – Lemondta a találkozót? Már elfogadott egy másik ajánlatot?

– Nem, semmi ilyesmiről nincs szó – biztosítottam, majd elmagyaráztam neki, hogy Bethany késik, és megkért, hogy a távollétében kezdjem el a körbevezetést.

Valami lehetett abban, ahogy mondtam – valami utalás a vonakodásomra vagy a kellemetlen érzésre, amit leplezni próbáltam –, mert szünetet tartott, majd oldalra billentette a fejét.

– És ez megfelel így magának?

– Hát...

– Mert ha nem, akkor tudok várni. Nem bánom. Bár talán figyelmeztetnem kellene, hogy fél óra múlva indulnom kell. Bethany említette, hogy mennyit fog késni?

Nem mondta. És a telefonom sem rezgett az üzenetemre küldött válasza miatt. Reméltem, hogy ez azt jelenti, hogy már majdnem itt van, de már késő délután volt, az októberi fény kezdett halványodni, és tudtam, hogy a környéken nagy lehet a forgalom.

Ösztönösen lábujjhegyre álltam, mintha megláthatnám, hogy a felmatricázott, céges Minijével száguld felénk, és ekkor szúrást éreztem a mellkasomban.

Az utcánkban két másik „Eladó” tábla is volt. Sam és én mindkét ingatlant megnéztük a neten, amint piacra kerültek. Az első házhoz tartozott egy menő, teljesen üveg hozzáépítés. A másiknak volt egy plusz fürdőszobája, és nagyon kedvező volt az ára. Állványok vettek körül számos más házat is, ahol építőmunkások és szakik csapatai dolgoztak. Könnyű volt kitalálni, hogy néhányuk hamarosan piacra kerül.

Éreztem, hogy Donovan követi a tekintetemet, talán olvas a gondolataimban, és abban a pillanatban tudtam, mit kell tennem.

– Nem, ne várjunk – mondtam. – Kérem. Jöjjön be!

4

Sam

Közel hat mérföld volt a távolság a Forrester Avenue 18 és a London School of Economics között – ami a Covent Garden és a Holborn között található. Valamivel kevesebb mint két óra alatt lehetett volna eljutni oda gyalog, bár Sam ma metróval ment. A District Line vonalon utazott a Putney Bridge-től a Temple-ig. Utána tíz perc séta. Már megtartotta az észlelésről és az emlékezetről tartott alapozó előadást egy csoportnyi félig még alvó és némileg érdektelen elsőéves hallgatónak, most pedig itt állt, és az előtte ülő négy idegent szemlélte.

Az első emeleti szemináriumi terem szinte minden szempontból jelentéktelen volt. Szürke, strapabíró szőnyeg, fehérre meszelt falak és álmennyezetlapok, mint az egyetemi komplexum szinte minden más szemináriumi termében. Ugyanolyan interaktív tábla. Ugyanolyan agyonhasznált táblatörlő és filctollak. Ugyanolyan U alakban elhelyezett asztalok és székek.

Mindössze két különbség volt a többihez képest.

Az első eltérés a termen kívül volt, ahol az ajtó mellé szerelt szám alatt – 22a – egy kis tábla lógott, amelyre Sam a „zártkörű megbeszélés” szavakat írta.

A másik a helyiség belsejében, ahol Sam hat széket helyezett el kör alakban a terem közepén. Egyelőre hatot, mert nem lehetett megjósolni, hányan reagálnak még a hirdetésekre, amelyeket az interneten és az egyetemi komplexumban tett közzé.

Bénító félelme vagy fóbiája van?

Szeretne róla beszélni egy támogató csoportban?

– Mit éreznek azzal kapcsolatban, hogy itt vannak? – kérdezte. Az idegenek feszülten mosolyogtak, tétova pillantásokat váltottak, a kezüket bámulták. Rövid hallgatás után egy stílusosan öltözött, farmerkabátot, színes nyakláncot és sötét leggingset viselő nő törte meg a jeget.

– Kis idegességet?

– Azt kell mondanom, hogy én is így vagyok vele – értett egyet a mellette ülő, magas, izmos, sportos ruhába öltözött fiatalember. Előkelő akcentusa, kifogástalan testtartása és dús, göndör, szőke haja volt. A hosszú ujjú edzőfelsőn, amelyet egy rövidnadrág és egy leggings fölött viselt, a bal melle fölött az LSE evezős klub emblémája díszelgett.

– Remélem, kapok egy kis segítséget – mondta egy filigrán lány, akinek sötét szemhéjfestéke, lila rúzsa és koromfekete haja volt, és akiről Sam úgy sejtette, hogy valószínűleg utolsó éves hallgató. A fülében több piercing, az ajkában pedig egy karika. A mellette a földön fekvő fekete bőrtáska nyitva volt, a mappák és tankönyvek szinte kifolytak belőle.

– Nem igazán tudom, mire számítsak.

Ez utóbbi, szinte nem is hallhatóan elhangzott válasz a sovány, nagy szemű fickótól származott, aki szűkre szabott V nyakú pulóvert, vékony, szürke farmert viselt, és megérkezése óta nem hagyta abba a fészkelődést. Sam felismerte őt, és együttérzett vele. Látta már munka közben az egyetemi könyvtár központi pultja mögött, bár nem meglepő módon a férfi levette a dolgozóipassz-tartóját, mielőtt ma idejött volna.

– Oké, rendben. – Sam bólintott és elmosolyodott, mintha pontosan azt mondták volna, amire számított. – Az első dolog, amit szeretném, ha mindannyian tudnának, hogy ez egy biztonságos hely. Be fogják adni a beleegyező nyilatkozatukat, amit én magam nem fogok megnézni, és nem kell megmondaniuk a nevüket. Nem kell megadniuk semmilyen azonosításra alkalmas részletet.

Eltekintve a bénító szorongásoktól és félelmektől, amiket idejöttek megosztani.

Mert, lássuk be, Sam felismerte a jeleket. Az ideges nyugtalanságot. A száraz bőrt, a meggyötört tekintetet és a kicserepesedett ajkakat. A fájdalommal teli mosolyokat és az óvatos vonakodást, hogy a szemébe nézzenek, mintha mindegyiküket valami szégyenletes dolog nyomasztaná.

Nem ez volt az első támogató csoport, amelyet Sam szervezett. Az elmúlt három évben több hasonló csoportot vezetett, amelyek segítettek neki megfelelni az egyetem által az egyetemi dolgozók számára előírt közösségi szerepvállalási kötelezettségeknek, és egyben lehetőséget nyújtottak arra is, hogy jót tegyen.

És – őszintén szólva – a csoportok feltártak néhány érdekes kutatási lehetőséget is, márpedig Samnek ez volt az igazi szenvedélye. Mivel a karrierje kezdett megfenekleni, nem is beszélve a temérdek oktatói teherről, egyre kevesebb lehetősége volt a kutatásra, és ez volt az egyik oka annak, hogy érezte a levegőben a vibrálást. A fóbiákban az volt a szép, hogy sosem tudhatta az ember, mivel kerül szembe. És ha a mai résztvevők közül néhányan hajlandóak lennének beleegyezni a további vizsgálatokba...

– Egyáltalán nincsenek nevek? – kérdezte az arisztokratikusan beszélő fiatalember, ezzel kizökkentve őt a gondolataiból.

– Egyelőre – mondta Sam, és ahogy végigpásztázta az előtte álló arcokat, a megkönnyebbülés egyértelmű jeleit fedezte fel. – Ez az első ülésünk. Meglátjuk, hogy legközelebb ki hogyan érzi magát.

Már ha mindenki eljön, amiről Sam tapasztalatból tudta, hogy nem így lesz.

Az anonimitás azonban segíthet ezen. És nem csak azért, mert a csoporttagokat arra ösztönözte, hogy ellazuljanak. Az igazság az volt, hogy Samnek is vigyáznia kellett, nehogy túlságosan belefolyjon azoknak az embereknek az életébe, akik hozzá fordultak tanácsért. Létfontosságú volt, hogy lehetőség szerint tartson némi tudományos távolságot, és törekedjen arra, hogy potenciális esettanulmányként tekintsen rájuk, ne pedig emberként. És persze ennek egy része azért volt így, mert meg kellett tartania a tudományos igényességet, a többi pedig puszta önvédelem.

Nem mintha ez megakadályozta volna abban, hogy mindannyiukra ráaggassa a saját címkéit. A könyvtáros lehetett, nos, a Könyvtáros. A nő a farmerköpenyben és a színes gyöngyökben lehetett a Művésznő. A sápadt bőrű, sötét hajú és piercinges diáklány lehetett az Elveszett Lány. Így a sportruházatot és makulátlan edzőcipőt viselő fiatalember lett a Sportoló.

– Várunk még egy percet – mondta Sam, miközben kivette a telefonját a zsebéből, hogy ellenőrizze az időt, és meglátta a kis repülőgép ikonját a képernyő felső sarkában. – Ha mindannyian kikapcsolnák a telefonjukat, vagy repülőgépes üzemmódba tennék, azt megköszönném.

Zörgés hallatszott, ahogy a zsebekbe, hátizsákokba és táskákba nyúltak, hogy eleget tegyenek a kérésnek.

Ekkor kinyílt a terem ajtaja, és egy kopaszodó, vöröses arcú férfi dugta be a fejét. Vaskos volt, az orra eldeformálódott, nyilvánvalóan valamikor fiatalkorában tört el.

– Ez az a hely, ahova az őrült gondolatoktól elborult emberek járnak? – kérdezte mély és rekedt hangon.

A Bokszoló, döntötte el Sam.

– Én nem egészen így fogalmaznék – mondta hangosan. – De jöjjön be! Foglaljon helyet!