Rebecca Yarros

ONYX STORM

ÓNIXVIHAR

A mű eredeti címe: Onyx Storm by Rebecca Yarros

Fordította: Bartók Imre

Copyright © 2025 by Rebecca Yarros

Hungarian translation © 2025, Bartók Imre

This edition is published by arrangement with Alliance Right Agency

c/o Entangled Publishing, LLC

Cover art and design by Bree Archer and Elizabeth Turner Stokes

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Azoknak, akik nem tartanak a tömeggel,

akiket rajtakapnak, hogy a pad alatt olvasnak,

akik úgy érzik, hogy sosem hívják meg őket sehova,
és egyetlen társaság sem fogadja a tagjaik közé.

Készüljetek. A sárkányaink már várnak rátok.

Az Ónixvihar sodrú lendületű fantasy, amely a sárkánylovasok brutális és könyörtelen hadiiskolájában játszódik. A könyv cselekményében fontos szerepe van a háborúnak és a közelharcnak, és megjelenik benne vér, erőszak, gyilkosság, halál, állathalál, súlyos sérülések és azok gyógyítása, gyász, mérgezés, égés, életveszélyes helyzetek, durva szavak és szexualitás. Az érzékenyebb olvasóknak ajánlott mindezt figyelembe venni, mielőtt folytatják, és szembenéznek a viharral…

A következőkben olvasható szöveget navarre-iról Jesinia Neilwart, a Basgiath Hadi Iskola Írnokok Kvadránsának kurátora ültette át a modern nyelvre. Minden, a szövegben leírt esemény megfelel a valóságnak, és az elesettek iránti tisztelet jeleként az elhunytak nevét is egytől egyig eredeti formájukban őrizték meg. Találja meg az utat a lelkük Malekhez.

„Nagy árat fizettünk Basgiath és a varázsvédelem megóvásáért. Sorrengail tábornok is odaveszett. A történtek után változtatnunk kell a stratégiánkon. A birodalom érdeke, hogy szövetséget kössünk Poromiellel – még akkor is, ha ez a szövetség csak ideiglenes.”

– Augustine Melgren levele Őfelsége Tauri királyhoz

PROLÓGUS

Malek nevére, vajon hová tart? Végigsietek a kvadráns alatt futó alagutakon, és igyekszem a nyomában maradni, de az éjszaka a legteljesebb árnyék, és Xaden tökéletesen belesimul a sötétségbe. Ha nem segítene a tájékozódásban a sárkányaink közti kötelék, és nem tűnnének fel olykor a varázsfények, bizonyára eszembe sem jutna, hogy valahol ott jár előttem.

A félelem jeges marokkal szorítja össze a szívemet, és a lépteim egyre bizonytalanabbá válnak. Xaden egész este lehajtott fejjel ült, míg Bodhi és Garrick vigyázott rá, és vártuk a híreket Sawyer sérüléséről, amelyeket abban az ütközetben szenvedett el, ami után majdnem elvesztettük Basgiathot. Mindenesetre senki sem tudja, hogy most épp mik a szándékai. Ha valaki észreveszi a halovány, eperszínű karikákat az írisze körül, bizonyára azonnal letartóztatják, és valószínűleg ki is végzik.
Az általam olvasott szövegek szerint ezek a karikák hamarosan eltűnnek, de amíg ez megtörténik, vajon mi lehet olyan fontos a számára, hogy kockáztassa a lelepleződést?

Amikor eszembe jut az egyedül lehetséges magyarázat, hűvös borzongás fut végig a hátamon, amelynek nincs köze a kő hidegségéhez és az alagutak nyirkosságához. Pedig volna okom fázni, ugyanis még arra sem volt időm, hogy a csizmámat felhúzzam, és a páncélomat is hátra kellett hagynom, miután a záródó ajtó kattanása felébresztett az egyébként is nyugtalan álmomból.

– Egyikük sem fog válaszolni – mondja Andarna, én pedig éppen abban a pillanatban nyitom ki résnyire az ajtót, amikor a híd túloldalán lévő párdarabja bezárul. Vajon ő volt az? – Sgaeyl még mindig… Toporzékol a dühtől. Tairn pedig egyszerre árasztja a düh és a gyász szagát.

Mindez nagyon is érthető – habár jelenleg nem engedhetem meg magamnak, hogy az okain töprengjek –, ugyanakkor egyikünk számára sem a legszerencsésebb.

– Szeretnéd, hogy megkérdezzem Cuirt vagy Chradh-t…

– Nem. Nekik is pihenésre van szükségük. – Nem kétséges, hogy járőrözni fogunk, miután előfordulhat, hogy az életben maradt veninek továbbra is veszélyt jelentenek az iskolára. Egyre bizonytalanabb léptekkel kelek át a befagyott hídon, és megtorpanok, amikor szemrevételezem a látványt. Korábban még elég meleg volt a viharokhoz, most azonban sűrű függönyként hull alá a hó, elrejtve az odalent futó, a kvadránst a Basgiath központi részétől elválasztó hasadékot. A mellkasom összeszorul, és a látszólag végtelen könnyáradat újabb hulláma kezdi csiklandozni a már egyébként is fájdalmasan bedagadt szememet.

– Nagyjából egy órája kezdődött – mondja Andarna gyöngéden.

A hőmérséklet folyamatosan zuhant, mióta… Inkább ne is gondolj rá. A következő lélegzetvételem megreszket, és mindazt, amivel most nem tudok megbirkózni, szépen beteszem a tudatom mélyén lévő takaros, tűzálló dobozkába.

Már túl késő, hogy megmentsem Anyát, de átkozott legyek, ha hagyom, hogy Xaden is megölesse magát.

– Szabad gyászolnod – emlékeztet rá Andarna, ahogy kinyitom a Gyógyítók Kvadránsába vezető ajtót, és belépek a zsúfolt terembe. A legkülönfélébb színű uniformist viselő sebesültek támaszkodnak a kőalagút falainak, miközben a gyógyítók fel-alá szaladgálnak közöttük és a gyengélkedő között.

– Ha minden veszteséget méltón elgyászolnék, mást se csinálnék életem végéig. – Az elmúlt tizennyolc hónapban volt alkalmam alaposan megtanulni ezt a leckét. Miután elmegyek néhány nyilvánvalóan kapatos gyalogsági kadét mellett, átvágok egy sebtében felállított kórházi részlegen, és közben egész idő alatt azt a sötét foltot keresem. A kvadránsnak ezt a részét szerencsére nem érték találatok, de a levegő még itt is nehéz a kéntől és a hamutól.

– Őrizzük meg emlékezetünkben édesanyád emlékét! Sorrengail tábornokra, Basgiath lángjára! – kiált fel az egyik harmadéves, mire válasz nélkül továbbmegyek.

Amikor befordulok a sarkon, egy szívdobbanásnyi időre megpillantom a sötét foltot a fal jobb oldala mentén. Eléri a kihallgatókamrába vezető lépcsőt, amely előtt két, kissé bódultnak tűnő őr álldogál. Az árnyak lejjebb kúsznak a lépcsőn.

Rohadt életbe. Általában szeretem, ha igazam van, most mégis azt kívánom, bárcsak ne így volna. Gondolatban keresem a kapcsolatot Xadennel, de rögtön egy kemény és hűvös ónixfalba ütközöm.

Valahogy el kell osonnom az őrök mellett. Vajon Mira mit tenne a helyemben?

– Mostanra simán kivégezte volna a hadnagyodat, és rendkívül büszke lenne a döntésére – feleli Andarna. – A nővéred az a típus, aki először cselekszik, és csak utána tesz fel kérdéseket.

– Sokat segítettél. – Az a kevés, amit el tudtam fogyasztani vacsorára, most azzal fenyeget, hogy újra hírt ad magáról. Hiába durcáskodom, Andarnának igaza van. Mira tényleg megölné Xadent, ha rájönne, hogy egyenesen a földből csatornázott, és nem igazán törődne a körülményekkel. De mi a helyzet a magabiztossággal? Ez talán nem is rossz ötlet. Minden szikrányi gőgöt összegyűjtök a belsőmben, majd kihúzom a vállam, felszegem az állam, elindulok az őrök felé, és közben imádkozom, hogy határozottabbnak tűnjek, mint amilyennek érzem magam.

– Beszélnem kell a fogollyal.

A két őr lapos pillantást vált egymással, majd a kettejük közül a magasabb megköszörüli a torkát.

– Melgren tábornok utasítást adott rá, hogy senkit se engedjünk be.

– Áruld el – oldalra döntöm a fejem, és úgy fűzöm össze a karom, mintha az összes tőr ott volna nálam, amivel csak rendelkezem… vagy mintha legalább volna rajtam valami lábbeli –, mit tennél, ha az ember, aki közvetlenül felelős az anyád haláláért, most odalent lenne?

Az alacsonyabb őr lepillant; ahogy oldalra fordul, észreveszem a füle mögött éktelenkedő vágást.

– Parancsot kaptunk… – kezdi a társa, miközben végignéz az álomtól kibomlott hajfonatomon.

– Zárt ajtó mögött van – vágok a szavába. – Csupán öt percet kérek. Nincs szükségem kulcsra, csupán annyit szeretnék, hogy hunyjatok szemet fölötte. – A tekintetem a vértől maszatos övén csüngő kulcsra téved. – Biztos lehetsz benne, hogyha a te anyádról volna szó, aki az élete árán biztosította az egész királyság védelmi rendszerét, én megtenném neked ezt a kis szívességet.

Az őr elsápad.

– Goverson – szólal meg az alacsonyabb. – Ő a villámforgató.

Goverson felhorkan, és a keze ökölbe szorul.

– Tíz perc – mondja végül. – Öt az anyádért, öt pedig miattad. Tisztában vagyunk vele, hogy kinek köszönhetjük a megmenekülésünket. – A fejével a lépcső felé biccent.

Csakhogy ő nem tudja. Egyikőjük sincs tisztában vele, hogy milyen áldozatot hozott Xaden annak érdekében, hogy elintézze a Bölcset… A veninek tábornokát.

– Köszönöm. – Remegő térddel indulok lefelé a lépcsőn, és igyekszem nem tudomást venni az átnedvesedett föld émelyítő szagáról, amely azzal fenyeget, hogy önuralmam maradékát is ízekre szedi. – Nem tudom elhinni, hogy tényleg idejött.

– Talán információra van szüksége – jegyzi meg Andarna. – Nem hibáztatom, amiért tudni szeretné, hogy micsoda lett belőle. – A hangjában érezhető bánkódás több okból is meghökkent.

– Nem egy lelketlen venin. Ő még mindig Xaden. Az én Xadenem! – csattanok fel, erősen kapaszkodva az egyetlenbe, amiben biztos vagyok, miközben néma csendben folytatom az utamat lefelé.

– Te is tudod, hogy milyen következményei vannak, ha valaki a földből csatornázik – figyelmeztet.

Hogy tudom-e? Igen. De hogy elfogadom? A legkevésbé sem.

– Ha valóban elveszett, ma este bármikor kiszipolyozhatott volna, különösen álmomban. Helyette mindkettőnk biztonságáról gondoskodott, és a lelepleződést kockáztatta azzal, hogy órákig mellettem ült. Csak egyszer csatornázott a földből. Biztosan helyrehozhatjuk a kárt, amit ezzel a saját lelkében tett… – Ez a legtöbb, amit hajlandó vagyok elismerni. – Azt már tudom, hogy Tairn mit gondol, és elég kimerítő, ha mindkettőtökkel vitatkoznom kell, úgyhogy kérlek, Amari szerelmére, állj mellettem.

A kettőnk közti kötelék felizzik.

– Rendben.

– Tényleg? – Megtorpanok a lépcsőn, és meg kell támaszkodnom a falban, hogy ne veszítsem el az egyensúlyomat.

– Én is éppolyan ismeretlen vagyok, mint ő, és te mégis bízol bennem – mondja. – Nem kell még velem is harcolnod.

Hála az isteneknek. A szavai lassan elérik a húsomat, a csontjaimig hatolnak, és megkönnyebbülten lecsüggesztem a fejem. Nem is tudtam, milyen őrülten szükségem volt erre, amíg meg nem hallottam.

– Köszönöm. És neked minden jogod megvan hozzá, hogy tudd, honnan jöttél, ugyanakkor szemernyi kétségem sincs afelől, hogy kicsoda vagy valójában. – Immár biztosabb léptekkel lemegyek a hátralévő lépcsőfokokon. – Egyedül te hozhatod meg a döntést, hogy meg akarod-e keresni a családodat, de attól tartok, hogy Melgren…

– Felperzseltem egy venint az ütközetben – vág közbe.

– Való igaz. – Összevonom a szemöldököm, ahogy a vallatókamrák felé szaladok. Kétségkívül engem is megdöbbentett Andarna felbukkanása; ahogyan átváltoztak a pikkelyei, és ahogyan elbánt azzal a sötét varázshasználóval. Amennyire tudom, még sosem sikerült egyiküket sem elpusztítanunk tűzzel. Tairn sem beszélt ilyesmiről.

– Egész este ezen gondolkoztam. A mágia másmilyennek érződik, amikor megváltozik a színem. Talán az erő használata abban a pillanatban a venint is megváltoztatta, vagyis eléggé meggyengítette ahhoz, hogy lángra kaphasson. – Andarna eléggé lelassítja a beszédét ahhoz, hogy valamivel jobban értsem, de még mindig nagyon izgatottnak hangzik.

– De hiszen ez… Mindent megváltoztat. – Fojtott hangokat hallok valahonnan a hátam mögül, úgyhogy megszaporázom a lépteimet. – Ezen később még gondolkoznunk kell. – Nem mintha hajlandó lennék kockára tenni Andarna életét azzal, hogy világgá kürtölöm, talán ő jelenti az új és mindeddig leghatékonyabb fegyverünket, különösen úgy nem, hogy a szóbeszéd szerint hamarosan szövetségre lépünk Poromiellel. Mi lehetne rosszabb egy olyan vezetőségnél, amely veszélyezteti Andarnát? De hiszen az egész Kontinens vezetése erre készül.

– Küzdhetsz ellene, de az erő, amely ott lüktet az ereiben…? – Jack gúnyos szavai egyre kivehetőbbé válnak, ahogy beveszem az utolsó néhány kanyart. – Nem véletlen, hogy a nagyfőnökök is őt akarják. Adhatok egy baráti tanácsot? Állj be a sorba, és keríts valaki mást, akit megdughatsz. A híres önuralmad láthatóan nem igazán működik, ha róla van szó…

– Én soha… – kezdi Xaden fagyos hangon.

A szívverésem a kétszeresére gyorsul, és az utolsó pillanatban állok meg, mielőtt a látóterükbe kerülnék.

Hiszen Jack rólam beszél.

– Még te sem dönthetsz felőle, hogy melyik részedet ragadják el először, Riorson. – Jack felnevet. – De a személyes tapasztalatom alapján az önuralomnak elég hamar búcsút inthetsz. Nézz csak magadra, éppen csak belekóstoltál a forrásba, és máris milyen mélyre kerültél, kétségbeesetten várva, hogy hátha öledbe hullik az orvosság. Egyszer majd megcsúszol, és aztán… Nos, maradjunk annyiban, hogy az ezüsthaj, amiért annyira odáig vagy, ugyanúgy elszürkül, mint a lány többi része, és azok a nyomorult karikák a szemedben nem csupán néhány napig maradnak ott, hanem… örökre.

– Azt nem hiszem – feleli Xaden.

– Vagy elintézed magad – folytatja Jack, és ránt egyet a láncain –, vagy kiengedsz innen, és csinálhatjuk együtt is. Ki tudja, a végén talán életben hagyják, hogy téged pórázon tartsanak, amíg asim lesz belőled, és teljesen megfeledkezel róla.

– Cseszd meg.

A kezem ökölbe szorul. Tehát Jack tudja, hogy mi történt Xadennel. El fogja mondani az első embernek, aki kikérdezi, Xadent pedig letartóztatják. Szélsebesen zakatolnak a gondolataim, ahogy ezek ketten alig néhány méterre tőlem vitatkoznak, és a szavaik feloldódnak a fejemben zúgó gondolatok örvényében. Istenek, hiszen oly könnyen elveszíthetem Xadent, mint…

Nem. Nem engedem. Nem fogom hagyni, ugyanis megakadályozom, hogy elveszítse magát.

Félelem ébredezik a bensőmben, de kioltom, mielőtt még elég levegőhöz juthatna, hogy tovább növekedjen. Az egyetlen, ami erősebb a bennem kavargó erőnél, a gerincemet kiegyenesítő meggyőződés.

Xaden az enyém. A szívem, a lelkem, a mindenem. Azért csatornázott a földből, hogy engem megmentsen, és az egész világot kész vagyok felforgatni, hogy én is megmentsem, majd visszakapjam őt. Még akkor is, ha alkut kell kötnöm Tecarusszal, hogy hozzáférjek az átkozott Kontinens összes könyvéhez, vagy ha egyesével kell foglyul ejtenem a sötét varázshasználókat, hogy kihallgassam őket. Így vagy úgy, de meg fogom találni az orvosságot.

– Együtt fogjuk megtalálni az orvosságot – ígéri Andarna. – Először az elérhető forrásokat vizsgáljuk át, de ha igazam van, és a pikkelyeim színváltozásával önkéntelenül a venint is megváltoztattam, akkor a fajtám többi tagja is képes lehet rá, hogy elsajátítsa ezt a taktikát. Vagyis megtalálhatjuk a módját, hogy miként változtassuk meg őt. Hogy miként gyógyítsuk meg.

A lélegzetem elakad a lehetőség hallatán – és amikor végiggondolom, hogy ezért milyen árat kell fizetnünk.

– Még akkor is, ha igazad van, nem foglak arra használni, hogy…

– Meg akarom találni a családomat. Mindketten tudjuk, mire számíthatunk, miután a vezetőség megtudja, hogy miféle sárkány vagyok. Cselekedjünk hát a saját feltételeink és saját céljaink szerint. – Andarna hangja élesebbé válik. – Járjuk végig az összes utat, amelynek végén meglelhetjük a gyógymódot.

Igaza van.

– Ehhez jó eséllyel meg kell szegnünk néhány törvényt.

– A sárkányokat nem foglalkoztatják az emberek törvényei – feleli olyan hangon, amely ezúttal Tairnéra emlékeztet. – És az én társamként, Tairn lovasaként többé már te sem felelsz a törvényeiknek.

– Lázadó kamasz – motyogom, és máris fél tucat terv formálódik bennem, amely közül némelyik talán még működhet is. Még úgy is, hogy a lovasuk vagyok, bizonyos bűncselekmények jó eséllyel a kivégzésemet vonnák maguk után… Nem is beszélve azok megbüntetéséről, akikben eléggé bízom ahhoz, hogy bevonjam őket a terv megvalósításába. Bólintok, miután felmértem a kockázatokat – legalábbis azokat, amelyekkel nekem kell szembenéznem.

– Ismét titkokat kell őrizned – figyelmeztet Andarna.

– Csakis olyanokat, amelyekkel Xadent védem. – Amihez jelenleg hozzátartozik, hogy meg kell akadályoznom Jacket abban, hogy másnak is beszámoljon erről a kis beszélgetésről, és mindezt anélkül, hogy végeznék vele, miután nem volna szerencsés vállalni az egyetlen foglyunk halálát követő hajtóvadászatot.

– Biztos vagy benne, hogy nem kellene megkérdeznem Cuirt vagy Chradh-t…

– Nem. – Elindulok a lépcsőn. – Bodhin és Garricken kívül egyetlen személy van a hadiiskolában, aki képes Xaden érdekeit a sajátja elé helyezni. Egyvalaki, akiben teljes mértékben megbízhatok. – Szólj Glane-nek, hogy látnom kell Imogent.

„Nem a mai lesz a halálom napja.

Meg fogom menteni őt.”

– Violet Sorrengail Brennan könyvéhez fűzött megjegyzése

ELSŐ FEJEZET

Két héttel később

A Kódexnek nem szabadna engednie a januári repülést.

A süvítő vihar és a szemvédőmön megülő köd mellett az égvilágon semmit se látok, amikor megpróbálunk átvágni a Basgiath körüli hegyek felett zuhogó hóesésben. Miután abban reménykedem, hogy a nehezén már túl vagyunk, a kesztyűs kezemmel rászorítok a nyergem kápáira, és igyekszem a helyemen maradni.

– Nem volna szerencsés, ha éppen ma halnék meg – üzenem a Tairnhoz és Andarnához fűződő mentális csatornán keresztül. – Hacsak nem akarsz direkt távol tartani a Szenáriumtól! – Több mint egy hetet vártam a királyi tanácstól érkező meghívásnak álcázott parancsra, habár a késlekedés érthető, miután a hadiiskolában immár negyedik napja zajlanak a korábban elképzelhetetlennek tűnő béketárgyalások. Poromiel nyilvánosan bejelentette, hogy amennyiben a hetedik nap végeztével sem sikerül egyezségre jutniuk, otthagyják a tárgyalóasztalt, és egyelőre nem valami biztatóak a kilátások. Azért még reménykedem, hogy legalább nem lesznek magukon kívül, amikor megérkezem.

– Szeretnél odaérni a találkozódra? – feleli Tairn. – Akkor ezúttal próbálj meg nem lezuhanni.

– Utoljára mondom, hogy nem estem le – vitatkozom. – Leugrottam, hogy segítsek Sawyernek…

– Nem szükséges emlékeztetned a történtekre.

– Nem tilthattok el a járőrözéstől – szól közbe Andarna, aki a Völgy óvó melegségében pihen.

– Nem biztonságos – emlékezteti rá Tairn nagyjából századszorra. – Függetlenül az időjárástól, ha esetleg megfeledkeztél volna róla, nem sétarepülésre jöttünk, hanem sötét varázshasználókra vadászunk.

– Nem volna szabad ilyen időben repülnöd – teszem hozzá, miközben körbepillantok, hátha észreveszem valahol Ridocot és Aotromot, de mindenütt csak az áthatolhatatlannak tűnő fehér falakat látom. Érzem a mellkasomra nehezedő nyomást. Hogyan is tudná ebben a zűrzavarban bármelyikünk megfelelően felmérni a környezetünket és betájolni a rajtársainkat, nem is beszélve arról, hogy észrevegyük a több száz méterrel alattunk sertepertélő sötét varázshasználókat? Nem is emlékszem brutálisabb viharokra, mint amilyenek az elmúlt két hétben ostromolták a hadiiskolát, de anélkül, hogy…

Anya. A gyász acélos karmaival mar a bensőmbe, én pedig felszegem az állam, hogy érezzem a hó csípős hidegét az arcomon, és nem törődök semmivel a lélegzetvételen kívül. Muszáj továbbmennünk. Később még lesz időm rendesen meggyászolni. Mindig később.

– Csak egy rövid járőrözés – nyöszörög Andarna, kiszakítva a gondolataimból. – Nekem is szükségem van gyakorlásra. Ki tudja, milyen időjárási viszonyok között találok majd rá a fajtámra?

A „rövid járőrözések” igencsak halálosak tudnak lenni, és hacsak nem muszáj, egyelőre nem szeretném a gyakorlatban is próbára tenni Andarna elméletét a tűzről és a veninekről. Lehetséges, hogy a varázsvédelmünk mögött korlátozottabb az erejük, mint azon kívül, de akkor is életveszélyes harcosok. Azok, akik nem menekültek el az ütközet után, a meglepetés erejét kihasználva gondoskodtak róla, hogy még jó néhány további név is felkerüljön a haláltekercsre. Az Első Szárny, a Harmadik Szárny és a mi Karom Osztagunk is komoly veszteségeket szenvedett.

– Akkor gyakorold, hogy egyenlően teríted szét magadban a mágiát, hogy lehetőség szerint minden tagod meleg maradhasson a repülés során, különben a szárnyad nem bírná el a jég súlyát – morogja Tairn a továbbra is állhatatosan hulló hó közepette.

– A te szárnyad sem bírja ennek a jégnek a súlyát – gúnyolódik rajta szemérmetlenül Andarna. – De érdekes módon az egódat mégis elbírja.

– Inkább keríts magadnak néhány bárányt, és hagyd a kemény munkát a felnőttekre. – Tairn izmai ismerős mintázatot követve megfeszülnek alattam, én pedig annyira előredőlök, amennyire a nyereg engedi, és igyekszem felkészülni az ereszkedésre.

A gyomrom a torkomba szökik, ahogy hirtelen összezárja a szárnyait, és hatalmas sebességgel lefelé zúdulunk, nyílvesszőként hasítva keresztül a viharon. A szél veszett erővel kap bele a röpszerelésembe, a nyergem szíjai pedig fájdalmasan hasítanak az átfagyott combomba, miközben azért fohászkodom Zihnalhoz, hogy ne magasodjon közvetlenül előttünk egy hegycsúcs.

Tairn kiegyenesíti a röptét, és ezzel legalább a gyomrom visszakerül az eredeti helyére. Feltolom a szemvédőmet a homlokomra, és sebesen pislogva jobbra fordulok. Az ereszkedésnek hála a vihar itt már kevésbé intenzív, és a látási viszonyok is eléggé javultak ahhoz, hogy ki tudjam venni a röpmező feletti sziklás hegyláncot.

– Minden tiszta. – Hunyorognom kell, miután a szél és a hó újult erővel indít rohamot ellenem; az utóbbi mintha inkább parányi, jeges tűhegyek rengetegéből, mintsem puha pelyhekből állna. A kesztyűm kecskebőr ujjaival megtisztogatom a szemvédőmet, majd újra a helyére igazítom.

– Egyetértek – feleli Tairn. – Amint hallunk Feirge és Cruth felől, befejezzük a keresést.

– Úgy beszélsz, mintha csalódott lennél, hogy már három napja nem kellett harcolnunk az ellenséggel. – Talán tényleg sikerült az összeset elkapnunk és megölnünk. A kadétok harmincegy veninnel végeztek Basgiath környékén, míg a professzorok a tartomány további térségeiben intézkedtek. Persze a szám rögtön harminckettőre emelkedik, ha valaki feltételezi, hogy az egyikük történetesen köztünk él – még akkor is, ha az illető egyébként tizenhét legyőzéséért is felelős.

– Kissé baljósnak érzem ezt a csend… – A felettünk süvítő szél hangjaiba egyszer csak egy reccsenés vegyül. Tairn felemeli a fejét, én pedig rögtön követem a pillantását.

Nem.

Nem a szél volt az. Hanem szárnysuhogás.

Aotrom karmai elhomályosítják a látóteremet, és a szívemet satuba szorítja a pánik. Egyenesen felettünk bukott alá a viharból, és most felénk zuhan.

– Tairn! – kiáltom, de nincs rá szükség, mert egy éles irányváltással már magától is balra húzott.

A világ fordul egyet körülöttem, ahogy az ég és a föld émelyítő táncot járva kétszer is helyet cserélnek egymással, mielőtt Tairn egy éles hang kíséretében még egyszer teljes fesztávolságára tárja ki a szárnyát. A mozdulattól megroppan a szárnyai elülső peremére fagyott jégréteg, amelyből most jókora darabok hullnak alá.

Reszketve beszívom a levegőt, ahogy Tairn minden erejét megfeszítve tempózik felfelé, alig néhány másodperc alatt legalább száz méterrel fokozva a repülési magasságunkat, egyenesen a Barna Kardfark felé tartva.

A düh felforrósítja a tüdőmben kavargó levegőt, ahogy Tairn érzései egy szívdobbanásnyi időre végigvágtatnak a szervezetemben, mielőtt még felhúzhatnám a mentális pajzsomat, hogy megóvjam magam a legrosszabbtól.

– Ne! – kiáltom a szélbe, ahogy megközelítjük Aotrom balját, de mint mindig, Tairn ezúttal is csak a feje után megy, és tiszta erőből összecsapja az állkapcsát alig néhány centire attól a helytől, ahol az imént még Aotrom volt. – Baleset volt! – Mégpedig olyan baleset, ami nyilvánvalóan elkerülhető lett volna, ha a sárkányok esetleg megfelelően kommunikálnának egymással.

A kisebb Barna Kardfark felcsipog, ahogy Tairn megismétli a figyelmeztetést, majd Aotrom a megadás jeleként felkínálja neki a védtelen torkát.

Ridoc a hófüggönyön keresztül felém pillant, és felemeli a kezét, de nem hiszem, hogy látja a bocsánatkérő vállvonásomat, mielőtt Aotrom zuhanórepülésbe váltana, és megcélozná a röpmezőt.

Gondolom időközben Feirge és Rhiannon is bejelentkeztek.

– Tényleg muszáj volt? – Leengedem a pajzsom, mire Tairn és Andarna érzései újult erővel rohamoznak meg a mentális csatornánkon keresztül, de a Xadenhez fűződő, izzó út még mindig el van zárva, és az ismerős jelenléte helyett csupán annak visszhangját érzékelem. A folyamatos kapcsolat hiánya elég rosszul érint, de egyelőre még nem bízik magában annyira – vagy abban, amivé talán válni fog –, hogy nyitva merje tartani.

– Igen – feleli Tairn, egyetlen szóval nyomatékosítva az álláspontját.

– Majdnem kétszer akkora vagy, mint ő, és nyilvánvalóan csak baleset volt – ismétlem, miközben mi is a röpmező felé vesszük az irányt. A kanyont borító hóréteget az állandó járőrözésre induló másod- és harmadévesek időközben pocsolyákká taposták szét.

– Elővigyázatlan volt, és egy huszonkét éves sárkánynak igazán tudnia kellene, hogy nem válhat le a csapatáról pusztán azért, mert vitába bonyolódott a lovasával – morogja Tairn, de a dühe alábbhagy, amint Aotrom is leszáll Rhiannon Zöld Tőrfarkja, Feirge mellett.

Tairn Aotrom baljára érkezik, és ahogy a karmaival beleváj a fagyott talajba, a hirtelen vibrálástól úgy rázkódnak össze a csontjaim, mintha egy éppen megkondított, jókora harang belsejébe kerülnék. Fájdalom vágtat végig a gerincemen, amely végül a hátam alsó részébe koncentrálódik. Próbálom rendezni a légzésemet, elviselni valahogy a legnehezebbet, és elfogadni, ami még utána következik.

– Ez aztán kecses érkezés volt. – A homlokomra tolom a szemvédőmet.

– Legközelebb te is repülhetsz, ha szeretnél. – Úgy rázza meg magát, akár egy friss fürdőt vett kutya, én pedig gyorsan a szemem elé kapom a kezem, hogy védekezzek a pikkelyeiről minden irányba szétszálló jég- és hódarabkák ellen.

Amikor nyugton marad, meghúzom a nyergem bőrszíját, de az beakad a girbegurba varrásba, amivel még az ütközet után próbáltam megjavítani, és az egyik helyen kiszakad.

– Ez nem történt volna meg, ha hagyod, hogy Xaden javítsa meg. – Kényszerítem rá magam, hogy kikászálódjak a nyeregből, és igyekszem nem tudomást venni a hidegtől bemerevedett ízületeim tiltakozásáról, majd elindulok a jégpáncélt növesztett pikkelyek rengetege között; egyedül az segít, hogy már olyan jól ismerem a hátát, mint a saját tenyeremet.

– Nem a Sötét Alak csinálta – feleli Tairn.

– Ne hívd így. – A térdem megadja magát, úgyhogy sietve kitárom a karom, hátha visszanyerem az egyensúlyomat, miközben átkozódva szidom a testemet. Végül nagy nehezen sikerül elkecmeregnem Tairn válláig. Miután legalább egy órát töltöttem ilyen időjárási viszonyok között a nyeregben, a sajgó térd igazán semmiség; szerencsésnek mondhatom magam, hogy a csípőm egyáltalán még mozog.

– Ne tagadd tovább az igazságot. – Tairn a parancsnak is beillő felszólítás minden egyes szavát külön kihangsúlyozza, miközben próbálok nem elcsúszni, és készülök leereszkedni a hátáról a talajra. – A lelke többé már nem a sajátja.

– Ne légy ilyen drámai. – Nem akarom újrakezdeni a vitánkat. – A szeme máris olyan, mint volt…

– Ez a fajta hatalom függőséget okoz. Te is tudod, különben nem játszanád el, hogy jól alszol éjjelente. – Úgy forgatja a nyakát, mint egy kígyó, és rám függeszti az aranyló tekintetét.

– Igenis jól alszom. – Ami nem teljesen hazugság, mindenesetre itt az idő, hogy témát váltsunk. – Azért kellett nekem megjavítanom a nyerget, hogy megleckéztess? – A fenekem veszettül tiltakozik, ahogy végigcsúszok Tairn mellső lábának pikkelyein, majd végül megérkezem egy friss hórakásba. – Vagy azért, mert nem bíznád többé a felszerelésemet Xadenre?

– Úgy valahogy. – Tairn jóval az enyém fölé emeli a fejét, és jókora tűzcsóvát lövell ki a torkából a szárnya felé, leolvasztva magáról a még megmaradt jeget, én pedig sietve elfordulok a hirtelen támadt forróságtól, amely fájdalmas ellentétben áll
a jelenlegi testhőmérsékletemmel.

– Tairn… – Küzdenem kell a szavakért, ahogy felpillantok rá. – A találkozó előtt tudnom kell, hogy hányadán állunk. Akár beleegyeznek az empyriaiak, akár nem, nélküled nem tudom végigcsinálni.

– Tehát tudni szeretnéd, támogatlak-e abban, hogy ezerféleképpen kockáztasd a halált annak a megmentéséért, akit már nem lehet megmenteni? – Ismét felém mozdítja a fejét.

Érzem, hogy az Andarnához fűződő kötelékem megreszket.

– Egyáltalán nem igaz, hogy… – Elharapom a szavam, és inkább csak annyit mondok: – Igen, nagyjából erről volna szó.

Mély morgás tör fel a mellkasából.

– Anélkül repülök, hogy bemelegíteném a szárnyaimat, amire a nagyobb utakhoz és a nagyobb súly cipeléséhez volna szükség. Ez megválaszolja a kérdésedet?

Andarnáról beszél. Elönt a megkönnyebbülés, amit egy sóhajjal is kifejezésre juttatok.

– Köszönöm. S

Gőz csap fel az orrlikaiból, és alkot aztán füstfelhőket körülöttünk.

– De ne téveszd össze rendíthetetlen támogatásomat irántad, a társam és Andarna iránt azzal, hogy szemernyi hitem is volna őbenne. – Tairn felemeli a fejét, jelezve, hogy a beszélgetést ezzel lezártnak tekinti.

– Értettem. – Ezzel elindulok a letaposott ösvényen, amelynek a másik oldalán Rhi és Quinn várakozik. Ridoc kellő helyet biztosít Tairnnak. A szinte mozdíthatatlanná dermedt, kesztyűs ujjaimmal nem a legkönnyebb feladat kigombolni a téli röpszerelésem oldalát, és ahogy elérem a gombokat, a szőrmével szegélyezett szövet lehull az orrom és a szám elől.

– Minden tiszta volt felétek?

Rhi és Quinn átfagytak, de az isteneknek hála, nem látok rajtuk sérüléseket.

– Kissé… baljós volt a nyugalom. Semmit sem láttunk, ami aggodalomra adna okot. A wyvernek hamvasztójában sem volt egyéb a csontjaikon kívül. – Rhi levesz némi havat a csuklyája szegélyéről, amit utána visszahúz a válláig érő, fekete hajtincseire.

– Szart se láttunk az utolsó tíz percben. – Ridoc végigfuttatja a kesztyűs kezét a haján. Az arcán még mindig kivehetőek a hópelyhek, amelyek anélkül kezdtek lefelé csúszni rajta, hogy elolvadnának.

– Te legalább jégforgató vagy. – Az arcára mutatok.

Quinn sietve összefogja a szőke haját.

– A varázslás téged is át tud melegíteni.

– Inkább nem kockáztatok, ha nem látom, hogy mit találnék el. – Különösen azután, hogy az ütközetben elveszítettem a vezetőmet. Ridocra pillantok, ahogy a Fark Osztag sárkányai felkészülnek mögötte, hogy elinduljanak a járőrözésre. – Egyébként miről vitatkoztatok Aotrommal?

Ridoc megreszket, majd lehalkítja a hangját.

– Szeretne hazamenni. Aretiába. Azt mondja, onnan is megkezdhetjük a hetedik fajta felkutatását.

Rhi bólint, Quinn pedig erőteljesen összeszorítja az ajkát.

– Értem – felelem. Sokan érzik így a csapatban, miután nem mondhatnám, hogy itt túlságosan szívesen látnának bennünket. A navarre-i és aretiai lovasok közti egység alig néhány órával az ütközet végeztével felbomlott. – Ha valóban ápolni akarjuk azt a szövetséget, amely megmentheti a poromielieket, akkor itt a helyünk. Egyelőre legalábbis biztosan.

Nem is beszélve arról, hogy Xaden ragaszkodik a maradásunkhoz.

– Ő azért marad itt, mert Navarre varázsvédelme megvéd téged tőle.

Tairnból újabb tűzcsóva tör elő, amikor nem veszek tudomást a megjegyzéséről, felforrósítva a bal szárnyát, majd lendületet vesz, és a többiek társaságában kilő az ég felé.

Az udvar szinte üres, amikor kibukkanunk a hegység alatt futó alagútból. Az előttünk magasodó hálókörlet tetejét hó borítja, akárcsak a középütt lévő, a kvadráns különböző részeit egymáshoz kapcsoló rotundát is. Egyedül a délre lévő tudósok szárnyának tetején nem látni havat, amelynek legmagasabb pontján folyamatosan lángol Malek tüze, hogy kívánságának megfelelően eleméssze a halottaink holmijait.

Lehet, hogy a halál istene meg fog átkozni, amiért megtartottam anyám naplóit, de ha már itt tartunk, nekem is volna hozzá egy-két keresetlen szavam, ha esetleg találkozunk.

– Jelentést kérek – adja ki az utasítást Aura Beinhaven a tőlünk balra húzódó emelvényről, amelyen Ewan Faber társaságában foglal helyet; az utóbbi az a zömök, savanyú képű szárnyvezető, aki Navarre Negyedik Szárnyának szerény maradványait irányítja.

– Örülök, hogy mind visszatértetek. – Ewan hangja reszelős a gúnytól, ahogy összefűzi maga előtt a karját, miközben a továbbra is hulló hópelyhek megülnek a vállán. – Pedig már annyira aggódtunk.

– Ez a seggfej még éppen csak rajvezető lett a Karom Osztagban, amikor elmentünk – jegyzi meg Ridoc.

– Nincs mit jelentenünk – feleli Rhiannon, mire Aura bólint, de nem méltatja válaszra. – Érkeztek hírek a frontról?

A gyomrom összeszorul. Elviselhetetlen, hogy alig tudunk valamit a harcok állásáról.

– Semmi, amit megosztanék néhány dezertőrrel – feleli Aura.

Helyben vagyunk.

– Néhány dezertőr, akik megmentették a csinos kis seggeteket! – Quinn bemutat nekik, ahogy elhaladunk mellettük.
A csizmáink ropognak a hótól felázott kavicsokon. – Navarre-i lovasok, aretiai lovasok… Ez így nem fog működni – közli velünk valamivel halkabban. – Ha még minket sem fogadnak el, mit várhatnak tőlük a griffröptetők?

Bólintok. Mira már dolgozik az ügyön – nem mintha a vezetőségnek tudomása lenne róla, vagy hajlandó volna használni, amit kiderített, függetlenül attól, hogy talán éppen erre volna szükség ahhoz, hogy a tárgyalások mégiscsak megnyugtató eredménnyel záruljanak. Beképzelt hólyagok.

– Devera és Kaori bármikor visszatérhetnek. Ők majd gondoskodnak a parancsnoksági rendszer kidolgozásáról, amint a vezetőség aláírja a szerződést, ami remélhetőleg felment minket a bűnösség alól, amiért elhagytuk a birodalmat. – Rhi oldalra dönti a fejét, amikor Imogen bukkan elő a rotundából.
A rózsaszín haja éppen csak érinti az arcát, ahogy lejön a kőből faragott lépcsőfokokon.

– Cardulo, úgy látom, kihagytad a járőrözést.

– Tavis hadnagy máshová osztott be – feleli Imogen, miközben zavartalanul lépked tovább az irányunkba. Aztán egyszer csak rám emeli a tekintetét. – Sorrengail, beszélnünk kell.

Ismét bólintok. Tehát Xaden újabb feladattal bízta meg.

– Reméljük, holnap már számíthatunk rád. – Rhi a másik két társunkkal elmegy Imogen mellett, majd félúton megáll a lépcsőkön, és hátrapillant a válla fölött. – Várjunk csak. Mirának ma kell visszatérnie?

– Holnap. – Az aggodalom csinos kis hurkot köt a torkom köré. Egy dolog kidolgozni egy tervet, és egy másik meg is valósítani, különösen, ha közben a szeretteim árulókká válhatnak… ráadásul nem először.

– Minden lehetséges út – emlékeztet rá Andarna.

– Minden lehetséges út – ismétlem a mantrát, és kihúzom
a vállam.

– Remek. – Rhi arcán lassú mosoly terül el. – Ha végeztél, a gyengélkedőn leszünk – teszi hozzá, majd felmegy a rotundához vezető lépcsőkön.

– Elmondtad a másodéveseknek, hogy mire készül Mira? – súgja Imogen, és nem tudom nem kihallani belőle a vádat.

– Csak a lovasoknak – felelem halkan. – Ha minket kapnak el, árulók vagyunk, de ha a röptetőket…

– Akkor kitör a háború – fejezi be helyettem Imogen.

– Ridoc, te befagyasztottad az ajtót? – kiáltja Rhi a lépcsősor tetejéről, miközben teljes erőből rángatja a rotunda bejáratának kilincsét, hogy aztán a párjával is próbát tegyen. – Most rögtön gyere ide, és nyisd ki!

– Rendben. Jó döntés volt, hogy szóltál nekik. – Imogen megdörgöli az orrnyergét, miközben Ridoc hisztérikus nevetésben tör ki a rotunda belsejéből. – Ti négyen aztán rohadtul fárasztóak vagytok. Kész csoda lesz, ha anélkül sikerül véghezvinnünk a tervet, hogy kivégeznének.

– Nem kell részt venned benne. – Úgy nézek végig rajta, ami tizennyolc hónappal ezelőtt még elképzelhetetlennek tűnt volna. – A segítségeddel vagy anélkül, de megteszem, amit kell.

– Megjött a bátorságod, mi? – Imogen szájának egyik sarka felfelé húzódik. – Csak nyugalom. Amíg Mirának van terve, természetesen benne vagyok.

– Nem ismeri a kudarcot.

– Mindjárt gondoltam. – A szél újabb adag havat fúj az arcunkba, miközben Imogen tekintete komorabbá válik. – Csak kérlek, mondd, hogy nem árultál el a félelmetes négyesednek mindent arról, hogy miért csináljuk.

– Természetesen nem. – Becsúsztatom a kesztyűket a zsebembe. – Xaden még mindig haragszik rám, amiért „leterheltelek téged” az információval.

– Akkor talán fel kellene hagynia azzal, hogy állandóan baromságokat művel, amit aztán valaki másnak kell rendbe tennie. – Összedörzsöli a kezét, hátha kissé felmelegszik, majd követ felfelé a lépcsőn. – Figyelj, azért akartam, hogy egyedül maradj, mert beszélnem kellett Garrickkel és Bodhival…

– Nélkülem? – Ismét kihúzom magam.

– Rólad – igazít ki mindenféle bocsánatkérés nélkül.

– Még jobb. – Elérem az ajtót.

– Arra jutottunk, érdemes átgondolnod, hogyan és hol akarsz aludni.

A szorításom erősebbé válik a kilincsen, és egy pillanatra komolyan elgondolkozom rajta, hogy az arcába vágjam az ajtót.

– Én pedig arra jutottam, hogy mind megcseszhetitek. Nem fogok elfutni előle. Még akkor sem bántott, amikor elvesztette az önuralmát. Soha, egyszer sem. És soha nem is fog bán-
tani.

– Sejtettem, hogy ezt fogod mondani, de azért ne lepődj meg, ha rákérdeznek. Jó tudni, hogy te azért akkor is ugyanolyan kiszámítható vagy, ha Riorson már nem az.

– Hogy volt ma reggel? – Forróság önti el az arcomat, ahogy belépünk az üres rotundára, és hátrahúzom a csuklyámat. Osztályok, alakzatok és egyáltalán bármiféle rendszer nélkül a tudósok szárnya elhagyatottnak tűnik ugyan, az étkezőben és a gyülekezőben továbbra is céltalanul őgyelgő, aggodalmas, izgatott kadétok nyüzsögnek, remélve, hogy túlélik a következő járőrözést, miközben keresik az aktuális célpontjukat, akire ráönthetik a frusztrációjukat. Bármelyikünk ölni tudna egy régimódi Harci Eligazításért.

– Mogorva és makacs, amilyennek megszoktuk – feleli Imogen, ahogy átvágunk a hálókörleten, és elcsendesedünk, amikor elhaladunk néhány kíváncsian utánunk néző másodéves mellett az Első Szárnyból. Nem mulasztom el észrevenni, hogy Caroline Ashton is köztük van, ami azt jelenti, hogy az igazmondók tisztázták. Szerencsénkre a Gyógyítók Kvadránsába vezető út üres. – El akarod mondani neki, hogy mire készültök?

– Tudja, hogy el fognak küldeni bennünket megkeresni Andarna fajtáját. Ami pedig a többit illeti? Azt valószínűleg ő sem akarja tudni. – Bólintok a Harmadik Szárny két aretiai lovasának irányába, majd elérjük az alagutakat, de még megvárom, amíg hallótávolságon kívül kerülnek. – Aggódik, hogy valaki az akarata ellenére kikotyoghatja a dolgot, ami persze elég nevetséges, mindenesetre tiszteletben tartom a kérését.

– Alig várom, mikor fedezi fel, hogy végre a saját lázadásodat vezeted. – Imogen elvigyorodik, ahogy átkelünk a Gyógyítók Kvadránsába vezető zárt hídon.

– Nem felkelés, én pedig… Nem vezetek semmit. – Xaden, Dain, Rhi, ők valódi vezetők. Olyan figurák, akik képesek lelket önteni másokba, és képesek úgy osztogatni parancsokat, hogy azzal a csapatot is össze tudják kovácsolni. Én viszont csak meg akarom menteni Xadent.

– Ide tartozik a küldetés is, hogy megtaláld Andarna fajtáját? – Kinyitja a kvadránsba vezető ajtót, én pedig követem.

– Azt sem én vezetem, inkább beleszólásom van a vezető személyébe. Legalábbis remélem. – Lepillantok a zsúfolt alagútra, majd csendben elhaladok a többségében a gyalogságiak kék uniformisát viselő, pihenő sebesültek mellett, és észreveszek köztük egy csapat csuklyás írnokot; minden bizonnyal további információkat igyekeznek begyűjteni a szemtanúktól, hogy minél hitelesebben számoljanak be az ütközetről. – Tudom, hogy ugyanannak hangzik, pedig másról van szó.

– Hát persze. – Imogen nem is igyekszik leplezni a szarkazmusát. – Nos, az üzenet átment, úgyhogy mára ennyi elég volt a beszélgetésből. Majd szólj, ha Mira visszatért. – Ezzel elindul a központi kampusz felé. – Add át az üdvözletem Sawyernek, és sok szerencsét a délutánhoz!

– Kösz – szólok utána, és a gyengélkedő irányába fordulok. A gyógynövények és a fém egymással elvegyülő illata befészkeli magát a tüdőmbe, ahogy átlépek a duplaszárnyú ajtón. Odaintek a tőlem jobbra lévő Tragernek, aki a gyógyításhoz értő röptetők között igyekszik feladatot találni magának, és ott segíteni, ahol éppen szükség van rá.

Az egyik páciens ágya mellől biccent felém, majd tűt és cérnát vesz magához.

Én közben továbbmegyek a legközelebbi sarokhoz, félreugorva a gyógyítók útjából, ahogy azok sietős léptekkel járkálnak az elfüggönyözött ágyak között, ahol a sebesültek fekszenek.

Ridoc nevetése hallatszik ki az utolsó fülkéből. A halványkék függöny vissza van húzva, feltárva egy halom levetett téli röpkabátot, továbbá a rajunk összes másodévesét, akik most mind Sawyer ágya körül gyülekeznek.

– Ne túlozz – mondja Rhiannon a Sawyer melletti székből, és megcsóválja az ujját Ridoc irányába, aki az ágyon ül, pontosan azon a helyen, ahol a rajtársuk alsó lábszárának kellene lennie. – Egyszerűen csak annyit mondtam nekik, hogy ez a mi asztalunk, úgyhogy nekik…

– Nekik pedig vissza kell vinniük a gyáva seggüket az Első Szárnyhoz, ahová tartoznak – fejezi be a mondatot Ridoc egy újabb nevetés kíséretében.

– Nem hiszem el, hogy tényleg ezt mondtad. – Sawyer szája sarka kissé felfelé húzódik, de azért még elég messze van attól, amit valódi mosolynak lehetne nevezni.

– Pedig így volt. – Ügyelek rá, hogy ne lépjek Cat kinyújtott lábára, illetve Marenre, miközben megpróbálok átfurakodni a zsúfolt helyen, aztán kigombolom a röpkabátomat, és ráhajítom a kupacra.

– A sárkánylovasok a legkülönfélébb apróságokon is meg tudnak sértődni. – Cat felvonja a sötét szemöldökét, majd belepörget Markham történelemkönyvébe. – Ennél jóval komolyabb problémákkal kell szembenéznünk.

– Igaz. – Maren bólint; a sötétbarna haját négy fonatra választotta szét.

– Milyen volt a járőrözés? – kérdezi Sawyer, és sikerül a többiek segítsége nélkül feljebb ülnie.

– Nyugis – feleli Ridoc. – Kezdem azt hinni, hogy az összeset sikerült elkapnunk.

– Vagy sikerült elmenekülniük – jegyzi meg Sawyer, és a fény lassan kifakul a szeméből. – Ne aggódj, hamarosan elkapjátok őket.

– Addig biztos nem, amíg lediplomázunk. – Rhi keresztbe teszi a lábát. – Kadétokat nem küldenek a határ túloldalára.

– Kivéve persze Violetet, akinek hamarosan fel kell kerekednie, hogy megtalálja a titokzatos hetedik fajtát, amivel megnyerhetjük a háborút. – Ridoc alamuszi vigyort villant. – Ne aggódj, én majd vigyázok rá.

Nem igazán tudom eldönteni, hogy cukkolni akar, vagy komolyan beszél.

Cat felhorkan, és továbblapoz a könyvben.

– Szóval téged elengednek? Fogadjunk, hogy rajtad kívül csak tisztek lesznek.

– Kizárt. – Ridoc megcsóválja a fejét. – Az ő sárkánya, az ő szabályai. Nem igaz, Violet?

Minden tekintet felém fordul.

– Feltéve, hogy készenlétbe helyeznek minket, leadok egy listát azoknak a nevével, akikben megbízom. – Egy listát, amit már olyan sokszor újraírtam, hogy nem is vagyok biztos benne, vajon a véglegest hurcolom magammal.

– El kellene vinned a rajt – javasolja Sawyer. – Elvégre csapatként vagyunk a leghatékonyabbak. – Felhorkan. – Mit beszélek. Ti vagytok hatékonyak. Én alig tudok felmenni a lépcsőn. –
Az ágya mellé állított mankók felé biccent.

– Attól még te is közénk tartozol. Most pedig igyál egy kortyot. – Rhi az asztal melletti kisasztalon lévő korsó felé nyúl, és ahogy a tekintetemmel követem a kezét, észreveszek egy darab papírt, rajta Jesinia kézírásával.

– A víztől nem fog visszanőni a lábam. – Sawyer átveszi a korsót, mire a fémfogantyú felszisszen, és felveszi a keze alakját. Felém pillant. – Tudom, nem szép ilyet mondani azután, hogy elveszítetted az édesanyád…

– A fájdalom nem verseny – felelem. – Mindenkinek jut belőle elég.

Felsóhajt.

– Meglátogatott Chandlyr ezredes.

– A visszavonult lovasok parancsnoka?

Sawyer bólint.

– Micsoda? – Ridoc összefűzi maga előtt a karját. – A másodévesek nem szoktak visszavonulni. Hogy néha meghalnak? Persze. De visszavonulni? Ki van zárva.

– Tudom – feleli Sawyer. – De…

Ekkor egy éles sikoly hasít keresztül a gyengélkedőn, amit érezhetően nem a fájdalom, hanem valami sokkal rosszabb hívott elő – a rettenet. Az utána következő fagyos csend, ha lehet, még rosszabb. Minden egyes szőrszál feláll a hátamon, ahogy előhúzok két tőrt, és felkészülök, hogy szembenézzek a ránk leselkedő újabb fenyegetéssel.

– Ez meg mi volt? – Ridoc lecsusszan Sawyer ágyáról, a többiek pedig mögém állnak, ahogy kilépek a függöny mögül, és a helyiség bejárata felé fordulok.

– Meghaltak! – Egy kék gyalogsági uniformist viselő kadétlány botladozik előre, majd térdre esik. – Mind meghaltak!

A nyakán éktelenkedő szürke kéznyomot nehéz volna bármi mással összetéveszteni.

Veninek.

A szívem kis híján megáll. Tehát azért nem találtunk egyet sem a járőrözés alatt… mert már idebent voltak.

„A legritkább pecséterők – azok, amelyek nemzedékenként vagy évszázadonként egyszer fordulnak elő – a feljegyzések szerint gyakrabban megjelentek történelmünk kritikus időszakaiban, de még így is csak egyszer fordult elő, hogy a hat legerősebb varázshasználó egy időben járta a Kontinenst. Bármilyen lenyűgözőek is lehettek egymás mellett, nem bánnám, ha nem kerülne sor ismét hasonlóra.

– Dalton Sisneros őrnagy, Tanulmány a pecséterőkről

MÁSODIK FEJEZET

Itt vannak! – bömböli Tairn.

– Rájöttem. – Kicserélem a kezemben tartott két tőrt azokra az ötvözettel megerősítettekre, amelyeket a combjaim mellett tartok, majd sietve átadom az egyiket Sawyernek. – Nem a mai lesz a halálunk napja.

Bólint, majd a markolatánál fogva átveszi a fegyvert.

– Maren, te vigyázz Sawyerre – adja ki az első utasítását Rhiannon. – Cat, segíts, akinek csak tudsz. Indulás!

– Én pedig, gondolom… itt maradok? – szól utánunk Sawyer, majd még egy szitkozódást is elejt, miközben mi átszaladunk a betegágyak sorai között.

Elsőként érünk az ajtókhoz, ahol Winifred a felkarjánál fogva tartja az egyik jajveszékelő kadétot.

– Violet, ne menj oda… – kezdi.

– Zárjátok be az ajtót! – kiáltom vissza, és már kint is vagyunk.

– Gondolod, hogy ez megállítja őket? – kérdezi Ridoc, amikor belépünk az alagútba, és mindhárman megtorpanunk az elénk táruló látványtól.

Az ideállított pluszágyakat borító takarók mindegyikét hátrahúzták, feltárva az alattuk lévő, összeaszott holttesteket.
A gyomrom rándul egyet. Hogy történhetett ilyen gyorsan?

– Rohadt életbe. – Ridoc előhúz egy további tőrt, miközben két másik lovas is kiront mögöttünk a gyengélkedő bejáratán; mindketten a Második Szárnyhoz tartoznak.

Megpróbálom megkeresni Xadent, de a pajzsa nem csupán aktív, hanem egyenesen áthatolhatatlannak bizonyul.

Nem túl örömteli, de annyi baj legyen. Képes vagyok rá, hogy egyedül vívjam meg a harcaimat, azonkívül Ridoc és Rhi is itt vannak velem.

– Nincs nálad a vezetőd – emlékeztet rá Tairn. Ami azt jelenti, hogy képtelen vagyok megfelelően irányítani a villámcsapásaimat, különösen úgy, hogy zárt helyen vagyok.

– A tőrökkel úgyis mindig pontosabban céloztam, mint a villámokkal. Figyelmeztesd a védkövet őrző lovasokat!

– Már megtettem – feleli.

– Ellenőrizzétek a hidat! – utasítja Rhiannon a két lovast a Második Szárnyból, majd elindul a Lovasok Kvadránsa felé.

– Hozzátok ki a testüket a szabadba, miután végeztetek velük, hogy egy kicsit megpörkölhessük őket – javasolja Andarna.

– Erre most nincs idő. – Igyekszem lecsillapítani a légzésemet, és megpróbálok összpontosítani.

– Csak óvatosan – mondja Rhiannon nyugodt hangon, ahogy előhúzza a saját, ötvözettel megerősített tőrét, és felér a bal oldalamhoz. – Induljunk.

Egy emberként mozdulunk, ahogy csendben és gyorsan osonunk végig az előcsarnokon. Előreszegezem a tekintetemet, miközben Rhi és Ridoc balra, illetve jobbra fürkészi az utunkat, és a hallgatásuk mindent elárul, amit jelenleg tudnom kell. Nincsenek túlélők.

Követjük az alagút kanyarulatát, majd bevesszük az utolsó sarkot, és egyszer csak egy írnok bukkan fel az előttünk lévő lépcső irányából. A köpenye vadul lobog utána, ahogy teljes sebességgel felénk fut.

Megpörgetem a tőrt, és elkapom a hegyénél, miközben a szívverésem pillanatok alatt a kétszeresére gyorsul.

– Merre mentek? – kérdezi Rhi a kadéttól.

Az írnok hátrahajtja a csuklyáját, feltárva a vérkarikás szemét és a halántéka körül pókhálóként kimeredő vénákat. Nem, ez egyáltalán nem kadét. A köpenye alá nyúl, de mire megragadhatná a kardja markolatát, már el is hajítottam a tőrömet.

A fegyverem a mellkasa bal oldalába vágódik, és a szeme kidagad a döbbenettől, ahogy egy zsák homokként az alagút padlójára borul. A teste megremeg, és egy pillanat alatt kiszenved.

– Néha elfelejtem, hogy milyen ügyes vagy ebben – súgja Rhiannon, még egyszer szemrevételezve a környezetünket, mielőtt folytatnánk az utunkat.

– Honnan tudtad? – kérdezi Ridoc ugyanolyan fojtott hangon, sietve odébb rúgva a testet, miután visszaszerezte a tőrömet.

– Egy írnok az Archívum felé szaladt volna. – Átveszem tőle a tőrt, és ráfogok a markolatára. – Kösz. – Az ötvözetben zümmögő erő valamivel csekélyebb, mint volt, de azért még ott rejlik benne, és remélhetőleg elegendő lesz ahhoz, hogy egy másikkal is végezzek. Vajon hányat láttunk közülük Imogennel, amíg a gyengélkedőre mentünk, anélkül, hogy egyáltalán beazonosítottuk volna őket? – Így voltak képesek észrevétlenek maradni. Írnoknak álcázták magukat.

Két krémszínű köpenyt viselő alak jelenik meg az alagút túlsó végén. A varázsfények visszatükröződnek az elsőéves rangjelzésükről. Készülök, hogy ismét használjam a fegyveremet.

– Húzzátok vissza a csuklyát! – utasítja őket Rhi.

Mindketten meglepődnek, de az egyikük végül gyorsan engedelmeskedik. A társa keze egy kissé megreszket, mielőtt követné a példáját, és tágra nyílt, kék szemmel nézi a lábamnál heverő testet.

– Ez… – suttogja, mire a barátja átkarolja, és igyekszik megtartani, mielőtt megadná magát.

– Igen. – Leengedem a fegyveremet, miután meggyőződök róla, hogy egyikük szemében sincs nyoma a vörös karikáknak, és a halántékukon sem lüktetnek baljósan a vénák. – Térjetek vissza az Archívumba, és figyelmeztessétek a többieket.

A lány megfordul, és futásnak ered.

Valaki felkiált mögöttünk.

– Lefelé – mondjuk Rhiannonnal egyszerre.

– Nagyszerű. – Ridoc elvégez egy fejkörzést. – Lefelé a kínzókamrákba vezető lépcsőn, ahol ismeretlen számú, jóllakott sötét varázshasználó várakozik. Pompás kilátások. – Átveszi a tőrét a baljába, szabadon hagyva a jobb kezét, hogy szükség esetén varázsolhasson, majd elindul előre, miközben Rhiannonnal a nyomában tartunk.

Gyors léptekkel haladunk lefelé a lépcsőn, a hátunkat a kőfalhoz érintve, és magunkban csendes hálát rebegünk Eran Norrisnak, amiért néhány kőlépcsőt is épített Basgiathba a szokásos, fából ácsolt tákolmányok helyett, amelyek bármikor megnyikordulhatnak… vagy lángra kaphatnak.

– Inkább a jelenre figyelj ahelyett, hogy a múlton morfondíroznál – oktat ki Tairn.

Fémes csörömpölés hangzik fel valamivel előttünk; a hangok az egymáshoz ütköző pengék csilingelésétől a fém és a kő fülsiketítő súrlódásáig terjednek. Csakhogy nem is ennek hatására válnak sietősebbé a lépteim, és éledezik bennem a bőröm mentén sistergő erő – hanem a csilingelésbe keveredő eszelős nevetés miatt.

– Uralkodj rajta! – utasít Tairn.

– Jobb, ha most csendben maradsz – felelem, és felállítom a pajzsomat, hogy kizárjam a tudatomból az akadékoskodó sárkányomat, persze tisztában vagyok vele, hogyha nagyon akarja, így is el tud érni.

– Ne szórakozz az áldozatoddal, és inkább segíts kinyitni az ajtót! – szólal meg valaki odalent. Ha a cella ajtaját akarják kinyitni, akkor biztosan nem a mi oldalunkon állnak.

Jackért jöttek.

– Hány őrt állítottak Barlowe-ra? – suttogja Ridoc, miközben ráfordulunk a lépcsőre, amelynek végén óhatatlanul felfedjük magunkat, bárki is vár ránk odalent.

– Kettőt… – Rhiannon hangját rögtön elfojtja egy távolból érkező, fájdalmas kiáltás.

– Úgy érted, egyet – felelem, és máris készülök rá, hogy használjam a fegyvereimet.

Megpillantjuk a fogda előszobáját, és a tekintetem körbejárja a mostanra túlságosan is ismerőssé vált helyiséget, ahogy igyekszem felmérni, mibe is csöppentünk.

Két, az írnokok köpönyegét viselő sötét varázshasználó rángatja Jack cellaajtajának kilincsét, miközben egy női társuk éppen kihúzza a rubinttal kirakott markolatú kardját egy másik tisztből, akinek a kezét tőrökkel az asztalhoz szegezték. Egy negyedik társuk az árnyak peremén áll.

A hosszú, ezüstszínű tincse szabadon lobog utána, ahogy felénk fordul, és a kísérteties, vörös szeme kissé elkerekedik a homlokán lévő elkopott tetoválás alatt. Meghűl az ereimben
a vér, amikor vigyorra húzódik a szája, még torzabbá téve a halántékán futó ereket, és aztán egyszer csak…

Eltűnik.

Pislognom kell a hirtelen támadt huzatban, amely belekap a hajamba, majd döbbenten nézek az üres helyre, ahol az imént még a rémség állt. Vagy legalábbis azt hiszem, ott állt. Talán képzelődöm?

Rhi felnyög valahol mögöttem, és a figyelmem visszatér a foglyul ejtett őrhöz. A sebeiből kiszökő vér eláztatja az asztalt, nekem pedig le kell nyelnem a torkomba gyűlő, égő epét, ahogy észreveszem a balra fekvő két, krémszínű és fekete öltözéket viselő holttestet.

A rubintberakásos kardot forgató nő megpördül, és szőke, rövidre vágott hajtincsei éles arccsontjainak ütköznek, feltárva a halántékán futó vörhenyes erezetet.

Készítem a fegyveremet, hátha a következő pillanatban ez is el akarna tűnni.

– Lovasok…

Nem jut sokáig a mondókájában, a pengém ugyanis rögtön beleáll a torka közepébe.

Ridoc nekiront az ajtó mellett álló párosnak, de azok felkészülten várják, és az egyikük le is sújt rá a kardjával, amit azonban Ridoc egy vaskos jégcsóvával hárítani tud.

A megmaradt tőrömmel megcélzom a társát, és szélsebesen leugrom az utolsó két lépcsőfokról, de a sötéthajú venin természetellenes gyorsasággal mozog, és kitér a támadás elől.
A pengém ártalmatlanul hull alá a mögötte lévő kőfalról, miközben igyekszem minél előbb odaérni az elvérzés határán lévő lovashoz az asztalnál.

Rohadt életbe!

Rhi átszökken a nő teste fölött, hogy Ridoc segítségére siessen, én pedig ügyelek rá, hogy mikor bukkan fel az, akit az imént eltévesztettem.

A venin előrelendíti a karját, és valami felém repül.

– Földre, Violet! – kiáltja Ridoc, majd tenyérrel lefelé előrelendíti a karját, amire rögtön hidegség árad felém, miközben acéltüskék szállnak az arcom felé.

Jól beütöm a térdem, és a kis jéglemezen oldalra penderülök, miközben a buzogány elszáll a fejem fölött, fütyölő hangot hallatva szelve keresztül a levegőt.

– Hagyd az ezüsthajút! – bömböli a kardforgató venin, én pedig feltápászkodom, de rögtön meg is csúszom a vértől iszamós kövezeten. – Szükségünk van rá!

Ahhoz, hogy irányítsátok Xadent? Abból nem esztek. Nem fogom hagyni, hogy még egyszer ellene használjanak.

– Az enyém! – kiáltja Rhi, és ahogy balra pillantok, látom, hogy máris visszahajítja a buzogányt az előző tulajdonosa felé, elég időt hagyva rá nekem, hogy végre odaszökkenjek az asztalnál lévő lovashoz.

– Tarts ki – mondom neki, és a torkához nyúlok, hogy csillapítsam a vérzést, de megtorpanok, amikor az utolsó lélegzet is kiszakad belőle, és mereven előredől. Ennyi volt. A szívem egy dobbanásnyi időre összeszorul, mielőtt előrántanék két újabb tőrt, és a barátaim felé fordulnék.

A fekete hajú venin szélsebes mozdulattal elhajol Rhiannon támadása elől, majd úgy bukkan fel mellettem, mintha egész végig ott állt volna.

Gyorsak. Átkozottul gyorsak.

A szívem megugrik, ahogy a torka felé célzok a fegyveremmel, ő viszont mindvégig émelyítő kíváncsisággal méreget a vörös szemével. Erő zúg végig az ereimben, felforrósítva a bőrömet, ahogy minden szőrszál égnek áll a karjaimon.

– Ó, a villámforgató. Elég messze vagy az égtől, és mindketten tudjuk, hogy ezzel a késsel úgyse mész sokra – mondja gúnyosan, miközben a halántékán kidagadó erek lüktetnek.
A szemem sarkából látom, hogy Rhi mögé lopakodik, és az ötvözettel megerősített tőrével lecsapni készül.

Árnyak kúsznak elő a kamra széléről, és önkéntelenül is mosolyra húzódik a szám.

– Nincs is rá szükségem.

A venin tekintete felizzik zavarában, nagyjából egy tizedmásodperccel azelőtt, hogy az árnyak valósággal felrobbannának körülöttünk, és a vég nélküli feketeség minden egyes kis fénypászmát magába szívna – az a feketeség, amelyről most az a szó jut eszembe: otthon. Egy sötét nyaláb körbeöleli a derekamat, és hátraránt, majd gyöngéden végigsimít az arcomon, és segít lecsillapítani a vágtázó szívverésemet, és hamarosan alábbhagy bennem a túlcsordulni készülő erő.

Sikolyok töltik be a kamrát, amelyeket hamarosan néhány puffanás követ. Az életemre leselkedő veszély elmúlt.

Egy szívverésnyi idővel később az árnyak visszahúzódnak, feltárva a sötét varázshasználók összeaszott testét. Mindegyikük mellkasából ötvözetes tőrök állnak ki.

Leengedem a fegyvereimet, ahogy Xaden szökken felém a szoba közepéről. A hátára erősített két kard markolata most is kikandikál a válla mögül. A vastag, téli röpszerelését viseli, és ezúttal nincs rajta más rangjelzés a másodhadnagyin kívül.
A parányi vízcseppek elárulják, hogy az imént még odakint járt.

Másodhadnagy. Ugyanaz a rang, mint Barlowe őreinek.

És ugyanaz, mint Garricknek, aki már a Xaden mögött kezdődő lépcső alján áll, a nyomában gyakorlatilag az összes többi tiszttel, akik ideiglenesen itt állomásoznak, hogy segítsenek megvédeni Basgiathot.

A szívem kihagy egy ütemet, ahogy végigjáratom a tekintetemet Xaden magas, kidolgozott alakján, és önkéntelenül is a sérülések nyomát keresem rajta. Az aranypettyes, ónix tekintete az enyémre talál, és csak akkor sikerül valamelyest rendeznem
a légzésem, amikor látom, hogy nem sérült meg, és szemernyi vörösség sem látszik az írisze körül. Lehet, hogy technikai értelemben már beavatottnak számít, mindenesetre semmi közös nincs benne azokkal a veninekkel, akiket az imént segített elintézni.

Istenek, mennyire szeretem ezt a férfit.

– Árulj el valamit, Violence. – Egy izom megugrik az állkapcsában, ahogy ő is végigmér, életre keltve borostás arcbőrét. – Miért mindig te vagy az?

* * *

Egy órával később a Lovasok Kvadránsának parancsnokságával megbízott Panchek ezredes utunkra bocsát bennünket, miután beszámoltunk neki a történtekről.

– Nem igazán rázta meg az információ, hogy a rohadékok Barlowe-t akarták kiszabadítani ahelyett, hogy a védkőért indultak volna. – Garrick beletúr a rövidre nyírt, sötét hajába, ahogy leereszkedik Xaden és előttem a tudósok szárnyába vezető lépcsőn.

– Talán nem most próbálkoznak ezzel először. – Rhi hátrapillant a válla fölött Garrickre. – Nem mintha mindennap tájékoztatnának róla, hogy mi zajlik körülöttünk.

Vagyis nem vagyunk biztonságban, nem mintha Basgiath valaha arról lett volna híres, hogy bárki elkényelmesedhetne a falai között.

– Panchek értesíteni fogja a vezetőség többi tagját, ugye? – kérdezi Ridoc, ahogy elhaladunk a harmadik emelet mellett.

– Melgren már tudja. Csak ketten voltak közülünk idelent. – Xaden Garrick kezére mutat, ahol a lázadás ereklyéje kivillan az uniformisa alól.

– Hálás vagyok, hogy Sorrengail még fel tudta állítani a varázsvédelmet, mielőtt távozott volna. – Garrick nem fárasztja magát azzal, hogy világossá tenné, valójában az anyámról beszél. – Barlowe semmit sem lát vagy hall a kamrán kívül, hacsak valaki ki nem nyitja az ajtót, úgyhogy nem valószínű, hogy új információkhoz jutna. Látva, hogy festenek azok a kövek, amelyeket a cellájában szívott ki, egy hetet adok még neki.

Xaden megfeszül mellettem, ahogy megpróbálok mentálisan kapcsolatba lépni vele, de a pajzsa ezúttal is vaskosabbnak bizonyul a hadiiskola falainál.

– Nem mindig miattam van – súgom oda Xadennek, és megérintem a kezét, ahogy folytatjuk utunkat lefelé a széles csigalépcsőn, és megközelítjük a második emeletet.

Xaden felhorkan, majd belekulcsol a kezembe, és a tökéletes ívű szájához emeli az ujjaimat.

– De igen – feleli éppolyan csendesen, majd egy csókkal nyomatékosítja a megjegyzését.

A pulzusom rögtön megugrik, ahogy mindig szokott, amikor megérzem az ajkát a bőrömön; mi tagadás, az elmúlt hetekben nem gyakran lehetett részem ebben az élményben.

– Menő volt, amit az árnyékokkal csináltál – emeli fel Ridoc az ujját –, de azért el kell mondanom, hogy egyébként is legyőztem volna a rohadékot.

– Azt nem hiszem. – Xaden végigsimít a hüvelykjével az enyémen, mire Garrick válla rázkódni kezd a néma nevetéstől, ahogy megtesszük a főbejárathoz vezető utolsó lépéseket.

– Rendben, akkor úgy fogalmazok, már közel jártam hozza, hogy legyőzzem – mondja Ridoc, és figyelmeztetésképpen megrázza az ujját.

– Azt sem hiszem – feleli Xaden.

– Mégis honnan tudod? – Ridoc leengedi a kezét.

Garrick és Xaden fásult pillantást váltanak egymással, nekem pedig küzdenem kell, hogy ne vigyorodjak el.

– Azért, mert te a szoba egyik végében voltál – szólal meg Garrick –, a fegyvered pedig a másikban.

– Dolgoztam a probléma megoldásán. – Ridoc vállat von, és csatlakozik Rhiannonhoz.

Xaden megtorpan, és szavak nélkül, egyetlen kézszorítással jelzi, szeretné, ha mellette maradnék, amely kérésnek eleget is teszek.

– Rá kellene néznünk a többiekre. – Rhi felém pillant. –
A nagy csarnokba mentek?

Bólintok, miközben a gyomrom máris idegesen ugrálni kezd.

– Meg tudod csinálni. – Elmosolyodik. – Szeretnéd, hogy veled tartsunk?

– Nem. Foglalkozz csak a rajoddal – felelem, miközben Garrick is megáll mögöttünk. – Később megkereslek.

– Várni fogunk – ígéri Ridoc a válla fölött, majd elindul Rhiannonnal, és hamarosan eltűnnek az egyik sarok mögött.

– Minden rendben? – fordul felénk Garrick, és Xaden szemébe néz.

– Minden rendben lesz, ha adsz nekünk öt percet kettesben – feleli Xaden.

Garrick aggodalmasan összevonja a szemöldökét, ahogy rám pillant, de aztán hamar kisimulnak a vonásai, amikor bólintok.

– A rohadt életbe, megbízol benne annyira, hogy esténként dajkáljon, nem igaz? – Xaden szeme összeszűkül, ahogy a legjobb barátjára szegezi a tekintetét.

– Nem kell úgy tenni, mintha én lennék az oka, amiért oda kell figyelni rád – feleli Garrick.

Árnyak kúsznak elő a talpunk alól.

– Menj csak – mondom Garricknek, miközben továbbra sem engedem el Xaden enyémnél jóval nagyobb kezét. – Jól vagyok, ő is jól van. Minden rendben lesz.

Garrick tekintete köztünk vándorol, majd egyszer csak megfordul, és elindul lefelé a lépcsőn.

– A közelben leszek – figyelmeztet bennünket, majd befordul a sarkon, és elindul a küzdőtér felé.

– Francba. – Xaden elhúzza a kezét, aztán nekitámaszkodik a falnak, és a hátára erősített kardok csilingelve nekiütődnek a kövezetnek. A kabátja kinyílik, ahogy nekitámasztja a fejét a kőből emelt ablakpárkánynak. – Nem is tudtam, mennyire szeretek egyedül lenni, amíg teljesen megfosztottak a lehetőségétől. – Nyel egyet.

– Sajnálom. – Odalépek hozzá, közelebb húzódom, és a nyakához emelem a kezem, közvetlenül az ereklyéje mágiával beléégetett vonalai fölé.

– Minden oka megvan rá, hogy ne akarjon magamra hagyni veled. – Újra megfogja a kezem, majd lejjebb ereszti a fejét, és lassan kinyitja a szemét, amelynek látványával sosem tudnék betelni.

– Én bízom benned. – Sehol nem látni benne szemernyi vöröset sem.

– Talán jobban tennéd, ha nem bíznál. – Átkarolja a derekamat, közelebb húz magához, és ahogy egymáshoz érünk, nyomban felforrósodik a bőröm. – Átkozottul biztos vagyok benne, hogy Garrick és Bodhi kizárólag azért nem alszik az ágyunk lábánál, mert mindketten jól tudják, hogy kitekerném a nyakukat.

Nem mintha alváson kívül bármi egyebet művelnénk abban az ágyban. Lehet, hogy bízom benne, de Dunne-ra mondom, hogy ő viszont nem bízik magában, vagy legalábbis nem bízik eléggé ahhoz, hogy megkockáztassa az önuralma elvesztését.

– Az átláthatóság jegyében el kell mondanom, a többiek azt szeretnék, hogy átgondoljuk, továbbra is együtt akarunk-e aludni. – A mellkasára fektetem a másik kezem.

A szeme egy pillanatra kitágul, és erősebben magához húz.

– Talán valóban át kellene gondolnunk.

– Ki van zárva. Közöltem Imogennel, hogy mással szórakozzon.

Mosoly szalad át az arcán.

– Nem okoztál meglepetést.

– Rögtön leszállnak rólunk, amint meggyógyulsz. – Végigfuttatom a tekintetem az állkapcsán, majd az arccsontján egészen addig a pontig, ahol a fekete tincsei aláhullnak a homlokára. Még mindig ő az. És még mindig az enyém.

Érzem, hogy az izmai megfeszülnek az ujjaim alatt.

– Készen állsz rá, hogy találkozz a Szenáriummal?

– Igen. – Bólintok. – Ne akarj témát váltani. Megtaláljuk a módját, hogy meggyógyítsunk. – A remény minden pislákolása ott reszket a szavaimban, ahogy ráemelem a tekintetemet. – Engedj közel magadhoz. – Nem kérés volt, és meglepetésemre alig egy másodperccel később lejjebb ereszti a pajzsát, lehetővé téve, hogy a köztünk lévő reszkető, ónixszínű kötelék ismét megszilárduljon. – Használtad a pecséterőd. Mégpedig a varázsvédelem mögött.

Bólint, majd leengedi a kezét, és még egyszer átkarol.

– Sgaeylből csatornáztam.

Élvezem, hogy ilyen közel lehetünk egymáshoz, de nem akarok próbát tenni a szerencsémmel, és nem kuncsorgok csókért.

– Ő szólt róla, hogy bajban vagyunk?

Elkapja a tekintetét, és megrázza a fejét.

– Még mindig nem áll szóba velem. Elég kínosan telnek a repüléseink.

A mellkasom megfeszül a hangjából kicsendülő szomorúság súlyától.

– Nagyon sajnálom. – Lejjebb csúsztatom a kezemet a hátán, majd átölelem, és úgy fordítom a fejem, hogy közvetlenül a fülem alatt hallhassam a szívverését. – Előbb-utóbb meg fogja érteni.

– Arra nem vennék mérget. – Tairn morgása valahonnan a mentális csatornánk mélyéről tör fel, amely egyedül hozzánk tartozik, mindenesetre ezúttal nem veszek róla tudomást.

Xaden lejjebb engedi az állát, hogy hozzáérjen a fejem búbjához.

– Sgaeyl tudja, hogy nem vagyok… Teljes. Érzi.

Meghökkenve elhúzódom tőle, majd az arcához emelem a kezem.

– Igenis teljes vagy – suttogom. – Nem tudom, milyen árat fizettél azért, hogy hozzáférj az erődhöz, de bármi is volt az, nem változtál meg…

– De igen – feleli, majd oldalra lép, és elhúzódik az ölelésemből.

Csak egyetlen módja van, amivel bebizonyíthatnánk, hogy nincs igaza.

– Még mindig szeretsz? – A kérdésem úgy hangzik, mintha egy fegyvert vetettem volna elé.

– Miféle kérdés ez?

– Még. Mindig. Szeretsz? – Minden egyes szót külön hangsúlyozok, és ismét behatolok a személyes szférájába, hogy ezzel is jelezzem, nem félek tőle.

A nyakam hátuljára csúsztatja a kezét, és alig pár centis közelségbe húz magához – elég közel ahhoz, hogy megcsókoljon.

– Maven lehet belőlem, hadba vezethetem a sötét varázshasználókat mindazok ellen, akik valaha fontosak voltak a számunkra, a testem összes vénája vörösre válhat, és a Kontinens összes energiáját magamba szívhatom, attól még ugyanúgy szeretni foglak. Amit tettem, jottányit sem változtat ezen. Nem hiszem, hogy bármi is változtatna.

– Látod? Tehát még mindig önmagad vagy. – A tekintetem a szájára téved. – Legyünk őszinték, ezeknek a szörnyűségeknek a felsorolása, majd az, hogy hozzáteszed, még mindig szeretsz, nagyjából megfelel annak, ahogyan az előjátékról gondolkodsz.

A tekintete elkomorul, és még közelebb húz magához, amíg egyedül a vonakodása választja el egymástól az ajkunkat.

– A frászt kellene hoznom rád, Violet.

– Hát, nem sikerült. – Lábujjhegyre állok, és az ajkához érintem az ajkamat. – Semmi ijesztőt nem látok benned. Nem fogok elfutni előled, Xaden.

– A francba. – Leengedi a kezét, majd hátrál egy lépést, újfent megteremtve köztünk az iménti távolságot. – Egészen addig nem tudtam, hogy a vallatószobában vagy, amíg már én is a lépcső felénél jártam.

– Tessék? – Pislogok egyet. – Akkor honnan tudtad, hogy segítened kell?

Csend ereszkedik közénk, ahogy piszkálni kezd a félelem.

– Onnan, hogy megéreztem őket – feleli végül. – Ugyanúgy, ahogyan ők is megéreztek engem.

A gyomrom ugrik egyet, és meg kell kapaszkodnom a falban, hogy talpon tudjak maradni.

– Ez nem lehet igaz.

– Pedig így volt. – Lassan bólint, továbbra is rajtam tartva a tekintetét. – Innen tudom, hogy megváltoztam. És onnan, hogy a héten több mint tucatnyival végeztünk közülük Garrickkel. Érzem, hogy szólítanak, ahogyan érzem a talpam alatt a forrás lüktetését a maga páratlan erejével… Érzem, mert egy vagyok közülük. – A tekintete összeszűkül. – Mondd csak, Violet… Még mindig nem félsz?

„Néha aggódom Violet miatt. Vág az esze, mint a borotva, a szíve is a helyén van, és hozzá még rendkívül csökönyös is tud lenni. Ha viszont végleg és igazán átadja magát a szívének, attól tartok, hogy az maga alá fogja gyűrni a többi tehetségét, amit tőled kapott, és a józan ész megadja magát a szerelem előtt. És amennyiben az első két kapcsolatából bármiféle következtetés levonható arra vonatkozóan, hogy mire számíthatunk a jövőben… Az istenek segítsenek neki, kedvesem. Attól tartok, hogy a lányunknak rettenetes az ízlése a férfiak terén.”

– Lilith Sorrengail tábornok el nem küldött levele

HARMADIK FEJEZET

Tehát Xaden érzi őket.

Kissé behajlítom az ujjaimat, ahogy a kövezet közti habarcshoz érek, és úgy támaszkodom, mintha az életem múlna rajta, miközben a gondolataim szélsebesen pörögnek a fejemben. De hát csak azért, mert érzi őket, még nem veszett el a lelke, ugye? Hiszen ott van a tekintetében, ott van abban, ahogy rám néz, ahogy azt várja, hogy majd elutasítom, vagy, ami még rosszabb, ellököm magamtól, ahogyan Resson után is történt.

Talán rosszabb a helyzet, mint gondoltam, de attól még ő az, ugyanaz az ember, akinek megismertem. Csak… egy kissé megváltoztak az érzékei.

Reménykedem benne, hogy a gyomrom visszatalál az eredeti helyére, és közben igyekszem állni a tekintetét.

– Hogy félek-e tőled? – Megrázom a fejem. – Soha.

– Majd fogsz – súgja baljós hangon, és úgy néz végig a vonásaimon, mintha csak az emlékezetébe akarná vésni őket.

– Letelt az öt perc – szólal meg Garrick a lépcső aljáról. – Úgy tudom, Violetnek egy másik találkozója is van.

Xaden arckifejezése veszélyessé válik, ahogy megbámulja a legjobb barátját, és eltávolodik tőlem.

– Elmondta, hogy szerintünk máshol kellene aludnod, ugye? – Garrick elvégez egy fejkörzést, mint aki harcra készül.

– Igen, elmondta. – Xaden lejjebb megy a lépcsőn, én pedig követem. – Én pedig ugyanazt mondom neked, amit ő mondott Imogennek. Hogy bekaphatod.

– Mindjárt gondoltam. – Garrick kérlelő pillantást vet rám, én pedig visszamosolygok, ahogy kisétálunk a tudósok szárnyából, és elérjük a meglepően üres rotundát, majd áthaladunk a két sárkányoszlop között. – Azt reméltem, legalább te észszerűen fogsz cselekedni, Violet.

– Hogy én? Ti vagytok azok, akik állandóan az érzéseitekre hagyatkozva cselekszetek, anélkül, hogy bármiféle bizonyítékotok volna. A döntésem, miszerint megbízom benne, teljességgel a közös múltunk tényein alapszik.

– Amennyire tiszteletben tartom az aggodalmaidat – jegyzi meg Xaden fagyos hangon –, ha még egyszer bele akarsz szólni, hogy kivel vagy kivel ne aludjon együtt Violet, velem gyűlik meg a bajod.

Garrick megcsóválja a fejét, de aztán inkább elengedi a dolgot. Közben elérjük a kampusz központi részét, és áthaladunk a gyengélkedőben történt, éppen feltakarítás alatt álló borzalmakon.

A Gyalogsági Kvadráns haláltekercse holnap fájdalmasan hosszúnak ígérkezik.

– Ahhoz képest, hogy a királyság legmagasabb rangú arisztokratáival készülsz megbeszélésre, egész nyugodtnak tűnsz, Sorrengail – jegyzi meg Garrick, ahogy elérjük az adminisztrációs épület vastag, vörös szőnyegét.

A folyosó tele van különböző színű tunikát viselő alakokkal, akik a megbeszélések folytatására várnak. Őket egyedül a keresztbevetett szalagjaikba hímzett címerek alapján lehet beazonosítani, amelyek nem is különböznek olyan sokban a mi uniformisainktól. A saját tartományainkat könnyen felismerem, és még Braevickét is kiszúrom, miközben egyre több tekintet fordul a mi irányunkba.

– Tudtam, hogy ez előbb vagy utóbb bekövetkezik, és készültem rá. Két hét elég volt hozzá, hogy végiggondoljam a lehetőségeket – felelem, miközben a tömeg szép lassan a csarnok falai felé húzódik; magamban ezt hívom „Xaden-hatásnak”. Nem igazán hibáztatom őket, amiért így megbámulják. Tényleg pompás látványt nyújt. Amiatt sem tudom hibáztatni őket, amiért hátrahúzódnak, ugyanis Xaden nemcsak félelmetesen erős, de most már azt a teljesítményt is a magáénak tudhatja, hogy ő szakította szét Navarre hadseregét, és nem mellesleg ő csempészett fegyvereket Poromielnek.

Annyit mindenesetre kijelenthetek, hogy nem mindenki méregeti barátságosan – és nemcsak őt, de egyikünket sem.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod? – kérdezi Xaden, ahogy elérjük a csarnok roppant szárnyasajtóját.

– Ő akarja – közlöm. A Calldyr taréjával ékesített őrök egyike beslisszol a csarnokba, alighanem azért, hogy tudassa az odabent tartózkodókat az érkezésünkről. – És mert nekünk is erre van szükségünk. Még mindig velünk akarsz tartani? – Rápillantok. – Akár a varázsvédelmen túlra is?

A mágikus védvonal többet is tesz azonkívül, hogy megvéd minket tőle – ugyanis Xadent is segíthet megvédeni saját magától.

Megfeszül az állkapcsa.

– Igen, a varázsvédelmen túlra is – feleli, ahogy elérjük az ajtót és a többi, a gyalogságiak kék uniformisát viselő, kővé vált ábrázatú őrt.

– Ha nem tévedek, már várnak rám – közlöm az őrrel.

– Hamarosan bekísérik, Sorrengail kadét – feleli a nő anélkül, hogy felém fordulna.

Milyen kedves.

– Valahogy már nem is tetszik annyira ennek a találkozónak az ötlete – jegyzi meg Garrick Xaden másik oldaláról, miközben éberen fürkészi az előtérben összegyűlt tömeget. Elég valószínű, hogy mindegyiküknél fegyver van. – Violetet egyedül hívták a Szenárium elé, nekünk pedig hivatalosan még nem kegyelmeztek meg azért, mert elhagytuk Basgiathot, és mellesleg a lovasok jó részét is magunkkal vittük. Lehet, hogy Brennan Aretia képviseletében részt vesz a békeszerződés kidolgozásában, nekünk azonban nincs szavunk a tanácsban. Ha egyszer Violet átlép azon a küszöbön, azt csinálnak vele, amit akarnak.

– Ne aggódj, már gondoltam erre – mondom. – Élve van rám szükségük. Andarna miatt főként, de Tairn miatt is. Minden rendben lesz.

– Lewellen is odabent van Tyrrendor képviseletében, márpedig ő egy csuklómozdulattal lángba tudja borítani ezt az egész kócerájt – teszi hozzá Xaden, majd összefűzi maga előtt a karját, és rámered az előtte álló strázsára. – Engem jobban aggaszt az ő biztonságuk, mint Violeté.

Az ajtó kinyílik, és egy további őr bukkan fel.

A gyomrom fordul egyet, amikor Melgren tábornok is megjelenik a küszöbön. Gombszeme összeszűkül, ahogy felém fordítja a kampós orrát, és végigmér.

– Sorrengail kadét, a Szenárium készen áll a fogadásodra. – Garrickre, majd Xadenre pillant. – Csak a te részvételedre számítunk.

– Itt megvárlak. – Xaden hangja kezd ismét fenyegetővé válni. – Csak ezek az ajtók lesznek köztünk. És úgy látom, mintha lenne egy ujjnyi rés köztük és a padló között.

– Ügyes. – Igyekszem nem elvigyorodni.

Melgren int, hogy kerüljek beljebb, de továbbra sem veszi le a tekintetét Xadenről.

– Majd meglátjuk, mire jutunk – feleli, miközben belépek a csarnokba. – Bízom benne, hogy meg tudod védeni magad, de egyetlen szavadba kerül, és leszakítom ezeket az ajtókat a sarokvasaikról.

– Milyen romantikus tudsz lenni. – Gyorsan megnézem magamnak a már ismerős helyiség új berendezését. A terem hosszában egy nagy, kecskelábú asztal kapott helyet, körülötte tucatnyi székkel; ezeket minden bizonnyal a tárgyalás résztvevőinek szánták. Hat, gazdagon hímzett tunikát és köpenyt viselő nemes ül a hozzám közelebb eső végénél, akik most mind felém fordulnak; ők képviselik Navarre hat tartományát.
Az anyámnak köszönhetően ismerem őket, de csak az egyikük villant felém egy fáradt mosolyt, ahogy elindulok feléjük, és az egyik szék támlájára fektetem a kezem.

Lewellen.

– Bármilyen utolsó megjegyzés? – kérdezem Andarnától, miközben Melgren megkerüli az asztalt, és helyet foglal Morraine hercegnője mellett.

– Nem igazán jut eszembe semmi – feleli.

Helyben vagyunk.

– Próbáljunk meg gyorsan a végére jutni – szólal meg Morraine hercegnője éles hangon, majd a kulcscsontja előtt fityegő jókora rubint megreszket, ahogy kienged magából egy sóhajt. – Három napunk van rá, hogy megmentsük a tárgyalásokat, úgyhogy minden perc számít.

– Ezzel én is teljes mértékben… – kezdem, de nem tudom befejezni a mondatot.

– Melgren tábornok már értesített bennünket a fejleményekről, és a királlyal is tanácskoztunk – vág a szavamba a közvetlenül velem szemben ülő Calldyr hercege, majd végigfuttatja a kezét a rövidre nyírt, szőke szakállán. – Téged jelen állás szerint a… – Melgrenre pillant. – Minek is nevezte?

– Bevetési egység – segíti ki Melgren, aki továbbra is baljósan méreget.

– A bevetési egységbe osztottunk be – folytatja a herceg. – A bevetési egység feladata, hogy megtalálja a hetedik sárkányfajtát, amellyel fokozhatjuk hadseregünk ütőképességét, és remélhetőleg többet is kideríthetünk arról, hogy miként tudunk a leghatékonyabban elbánni a veninekkel.

Az uniformisom zsebébe nyúlok, és előhúzok két összetekert pergamendarabot, majd feltartom az elsőt.

– Amennyiben beleegyezünk. Íme, Andarna követelései.

Elsum hercegnője felvonja a sötét szemöldökét, Luceras hercege pedig jól láthatóan fészkelődni kezd a helyén.

– Nem vagy olyan helyzetben, hogy bármiféle követelésekkel állj elő – oktat ki Morraine hercegnője. – Lehet, hogy hálával tartozunk az anyádnak, de te attól még továbbra is árulónak számítasz.

– Árulónak, aki megmentette ezt az iskolát, a varázsvédelmünket, a királyságot, nem mellesleg alig néhány órával ezelőtt több veninnel is megküzdött ezeken a falakon belül. És mindezt anélkül vittem véghez, hogy bármilyen navarre-i parancsnokság alá tartoztam volna. – Kissé oldalra döntöm a fejemet. – Nem is olyan egyszerű, hogy bárhová beosszanak, ugyanis maguk közül senki sem parancsol az aretiai harcosoknak. Azonkívül ezek nem az én követeléseim, hanem a sárkányomé.

– A mi csapatunk visszatérése továbbra is a tárgyalásokon múlik. – Melgren az asztal másik végében lévő Lewellenre pillant. – Ezt a megbízatást jóhiszeműségünk jeleként kapod tőlünk, abból kiindulva, hogy a többiek Basgiathban maradnak. Lewellen, tekintve, hogy titokban éveken át Aretia érdekeit képviselted, amivel egyébként egy későbbi időpontban a tanácsnak még foglalkoznia kell… Esetleg felolvashatnád a sárkánya követeléseit.

A válasz hallatán az arisztokraták többsége fészkelődni kezdett a helyén.

Lewellen felém nyújtja a kezét, én pedig átadom neki az összehajtogatott listát. Az első lépéssel meg is vagyunk. A szám sarka mosolyra húzódik, ahogy olvasni kezd.

– Úgy látom, hogy néhány ezek közül… meglehetősen sajátos.

– Akárcsak ő maga – felelem, és ezzel rátérek a küldetésem második szakaszára. – Hat lovasra lesz szükségem…

– Senkit sem fogsz magaddal vinni – vág közbe Melgren. – Te egy másodéves kadét vagy, aki csak azért vehet részt egyáltalán bármiben, mert szükségünk van a sárkányodra. Már döntés született róla, hogy a bevetési egységet Grady kapitány fogja vezetni, nem kis részben azért, mert jelentős tapasztalatokra tett szert az ellenséges vonalak mögött.

A gyomrom lesüllyed.

– Az LTK professzorom? – Nem, nem, nem, ezt egyáltalán nem így terveztem. Megragadom a listát, amelynek tetején Mira neve szerepel.

– Úgy bizony. – Melgren bólint. – Már értesítettük a döntésünkről, úgyhogy hamarosan hallani fogsz felőle, amint sikerül lezárnunk a Poromiellel kötött szövetség feltételeivel kapcsolatos tárgyalásokat, és összeállította a saját raját.

A saját raját. Éledezni kezd bennem az erő, és menten felforrósodik a vérem.

– Amelyben bizonyára Riorson hadnagy is helyet kap, ha nem tévedek.

A többi arisztokrata mind Melgren irányába fordul.

– Riorson részvétele Grady döntésén múlik. – Melgren rezzenéstelen ábrázattal állja a tekintetemet.

– Tairnt és Sgaeylt nem lehet elválasztani egymástól.

– Amely körülmény kétségkívül azt valószínűsíti, hogy Riorson is az általa összeállított raj tagja lesz. – Melgrenen nagyjából annyi érzelem látszik, mint egy fűcsomóban. Nem csoda, hogy Anya ennyire kedvelte. – De, ismétlem, ez Grady kapitány döntése.

A kapitány döntése. A vérem valósággal zümmögni kezd.

– Andarna egyik legfontosabb követelése, hogy személyesen határozhasson a raj összetételéről. – A fejemben lefuttatott forgatókönyvek mindegyikében az volt a legfontosabb ütőkártyám, hogy mégiscsak muszáj lesz engedniük, ha azt akarják, hogy Andarna kisegítse őket.

– Akkor sajnos a követelése nem fog teljesülni. – Melgren összefűzi az ujjait az ölében. – Ez katonai küldetés, nem pedig osztálykirándulás, és mint ilyen, a részletei nem képezik vita tárgyát.

– Nem megyünk – jelenti ki Tairn.

– Mennünk kell! – feleli Andarna.

A pergamen megremeg a kezemben.

– Igaza van. Mennünk kell. – Andarna megérdemli, ez nem is lehet kérdés. És ha van bármi esélye, hogy a fajtája tényleg ismeri a módját, amivel legyőzhetjük a venineket, vagy meggyógyíthatjuk Xadent, akkor nincs más választásunk. – Minden lehetséges út. – Ami azt jelenti, hogy engednünk kell.

– Lezártnak tekinthetjük a kérdést? – kérdezi Calldyr hercege.

Rohadtul nem tekinthetjük lezártnak.

– Igen – jelenti ki Melgren.

– Csak akkor, ha teljesítik Andarna további kéréseit. – Felszegem az államat. – Úgy vélem, ő és Tairn egyaránt világossá tették, hogy nagyon is készek hátat fordítani Basgiathnak.

Melgren orrlikai kitágulnak, én pedig ügyelek rá, hogy ne húzódjon diadalmas vigyorra a szám.

– Hajlandóak vagyunk megfontolni a többi követelést.

– Nagyszerű – jelenti be Calldyr hercege. – Ez a fejlemény bizonyára segít benne, hogy rendezett körülmények között folytassuk a tárgyalásokat.

– Abban az is segítene, ha a röptetők például beléphetnének a kvadráns területére – teszem hozzá, és a magatehetetlenség égeti a mellkasomat.

– Miközben nem tudnak varázsolni, és még magukat sem tudják megvédeni? – Melgren felhorkan. – A lovasok élve megennék őket.

– Nem volna éppen ez Poromiel érve azzal szemben, hogy további csapatokat küldjenek hozzánk? – teszi fel a kérdést Morraine hercegnője, amire Melgren újfent bólint.

Ezek nem csapatok. Ezek kadétok, akiknek szükségük van rá, hogy a varázsvédelem mögött tartózkodjanak.

A herceg megvakarja a nyakát.

– Gondolkozni fogunk rajta. A kvadránsban lévő röptetők sokat megadnának azért, hogy tisztázzuk a tárgyalásoknak ezt a kérdését.

Ezzel egyet tudok érteni.

– Távozhat, kadét – közli Melgren.

– Kikísérlek – szólal meg Lewellen, majd eltolja a székét az asztaltól, és feláll.

Visszacsúsztatom a gyűrött listát a zsebembe, a kockaköves padlón keresztül az ajtó felé indulok, és próbálom felszedegetni az összetört reményeim darabkáit. Nem tudnám megmondani, hogy megbízhatunk-e azokban, akiket Grady a csapatunkba fog osztani.

– Dolgozni fogok rajta – jegyzi meg Lewellen halkan, kissé felemelve az Andarna követeléseit tartalmazó listát. – Addig is… – A tunikájába nyúl, és előhúz egy borítékot. – Megkértek rá, hogy ezt adjam át neked.

– Köszönöm – felelem megszokásból, és átveszem a küldeményt.

Lewellen kétszer kopogtat az ajtón, én pedig azon keresztül távozom, amely felé az őr tessékel.

Miután kiléptem az előtérbe, kinyitom a borítékot, és rögtön felismerem Tecarus terjengős kézírását.

Három napod van rá, hogy teljesítsd az egyezség rád eső részét.

Rohadt életbe. Ez nem fog menni. Felpillantok, és megpillantom a rajom tagjait – akár egy fekete és barna színű fal a tarkabarka tunikák és köpönyegek rengetegében.

– Hogy ment? – kérdezi Imogen.

– Adj neki egy percet – állítja le Rhi.

Végigjáratom rajtuk a tekintetem, miközben becsukódik mögöttem az ajtó, majd Xaden felé fordulok, aki már el is indult felém.

– A tervünknek lőttek.

Ami azt jelenti, hogy legalább abban nem vallhatok kudarcot, amit a kezemben tartok.

* * *

A reggeli fény beömlik az ablakomon, és néhány lassú pislogást követően sikerül magamhoz térnem. Odakint az iskola harangjai nyolcszor megkondulnak. A hó megült a párkányon, de mögötte az ég most először kéken ragyog a napforduló óta.

Nem egyszerűen aludtam, hanem szinte elájultam. Talán amiatt, hogy tegnap este még az edzőterembe is lenéztünk Imogennel, de lehet, hogy az érzelmi kimerültség az oka, miután Rhiannonnal és Tarával még sokat bosszankodtam azon, hogy Grady a lehető legrosszabb választás Andarna küldetésének vezetésére, mindenesetre hálát adok az isteneknek, amiért egyszer sem ébredtem fel. Bizonyára azután bóbiskoltam el, hogy ágyba bújtam a könyvvel, amit Jesinia adott, amikor meglátogattam a még mindig gyengélkedő Sawyert; a kötet Navarre importjáról szól a ressoni kereskedelmi egyezményt megelőző időkből. Ahogy felemelem a fejemet a párnáról, észreveszem az éjjeli szekrényemen. Xaden egyik tőrét használtam könyvjelzőnek.

Mosolyra húzódik a szám, ahogy eszembe jut a figyelmessége. Gondolom, már aludtam, mire visszaért a szokásos találkozójáról Brennannal és Lewellennel, akik mellett tegnap még Lindell hercege, Xaden és Liam egykori gyámja is jelen volt.

Forgolódom egyet a meleg pokróc alatt, abban bízva, hogy Xaden már rég ébren van, de félálomban találom. A fél karjával a párnáját szorongatja, a másik keze pedig, rajta egy friss, rózsaszínű sebhellyel, a köztünk lévő lepedőn pihen. Összeszorul a szívem, és ebben a pillanatban nem is tudok mást elképzelni, mint hogy gyönyörködjek benne, még akkor is, ha csak néhány percem van. Istenek, milyen nagyszerűen néz ki! Az arcvonásai egészen lágynak tűnnek így álmában, és nyoma sincs annak a feszültségnek, ami pedig majdnem mindig ott van az állkapcsában és a vállában. Az előző hét eléggé megviselte, hiszen folyamatosan eleget kellett tennie a lovasként vállalt kötelességeinek, és annak a felelősségnek, hogy Aretiát képviselje egy olyan helyen, ahol el sem ismerik annak létjogosultságát. Próbálom leküzdeni a késztetést, hogy megérintsem. Az ütközet óta elég rosszul alszik, úgyhogy ha csak néhány perccel többet tud pihenni, nem akarom megfosztani tőle.

Amilyen lassan és halkan csak képes vagyok rá, az ágy felém eső oldalára gördülök, majd felülök, és lelógatom a lábam a padló fölé. A hajam egy kissé még nyirkos a tegnap esti fürdőzéstől, úgyhogy gyorsan megfésülködöm, hátha még meg tud száradni, mielőtt ki kellene lépnem a hidegbe. Miután leteszem a fésűt az éjjeli asztalra, egy lajhár sebességével kinyújtózkodom, és…

Árnynyaláb siklik a derekam köré egy másodperccel azelőtt, hogy valami félrehúzná a hajzuhatagomat, és Xaden ajka a nyakam és a vállam közti szakaszhoz érne.

Ó, igen.

Felnyögök, ahogy a nyelve és a fogai érintésétől a forróság váratlan erővel végiglüktet a gerincemen, majd hátradöntöm a fejem a vállának. Egyenesen a nyakam oldalának őrülten érzékeny pontját veszi kezelésbe, mintha csak az egész testem egy térkép volna, amihez egyedül neki van kulcsa. A hajába túrok az ujjaimmal, miközben a hátam ívben megfeszül. A mindenségit, pontosan tudja, hogy miként emeljen fel alig néhány szívdobbanásnyi idő alatt a földről a mennyekig.

– Az enyém vagy – nyögi, miközben végighúzza a kezét a hálóingem szegélyén, és végül feljebb húzza a combomon.

– Az enyém vagy – felelem, és nagyobb erővel húzom a haját.

Halkan, a szájával továbbra is rám tapadva felnevet, mély, őrjítő hangon, miközben a keze végigjárja a combom hajlatait, és megragadja a csípőmet.

Az ujjaim lejjebb csúsznak, és a szoba megfordul körülöttünk, mielőtt a hátam az ágy középső részéhez érne. Ezután már semmi mást nem látok, csak őt. Fölém magasodik, miközben huncut mosoly terül el az arcán, és mindössze a laza hálónadrágja van rajta, ahogy becsúsztatja kemény combját a combjaim közé.

– A tiéd vagyok – suttogja, akár egy ígéretet, és elakad a lélegzetem a szemében tükröződő vágy láttán.

Istenek, úgy érzem magam, amikor így néz rám, mintha bármelyik pillanatban szétnyílhatna a mellkasom.

– Annyira szeretlek, hogy már fáj. – Végighúzom a kezem meleg, csupasz mellkasán, az ujjaimmal lágyan érintve a szíve feletti sebhelyet, majd kitapogatom a hasfala merev izomzatát.

Élesen beszívja a levegőt a fogai között.

– Remek, ugyanis én is pontosan így érzek. – A combja kivételes súrlódást okozva mozdul előre a lábaim között, és utána teljességgel beborít, kitörölve minden egyes gondolatomat, leszámítva azt az egyet, hogy miként tudnám még ennél is közelebb húzni magamhoz.

A keze végigjárja az összes hajlatomat, a szája pedig a nyakam minden egyes kis négyzetcentiméterét fedezi fel. A vágy végigszáguld az ereimen, lángba borítva mindegyik idegvégződést, majd még egyszer felragyog, ahogy a fogaival a hálóingemen keresztül lágyan játszadozni kezd a mellbimbómmal.

Felnyögök, és átkulcsolom a nyakát. Szent egek, hogy nekem mennyire szükségem van erre a férfire!

– Ez az egyik kedvenc hangom. – A szavai körbefonják a tudatomat, ahogy a keze feljebb csúszik a combomon, majd besiklik a hálóingem alá, hogy eljátszadozzon az alsóneműm szegélyével, én pedig úgy érzem, egyszerűen elolvadok. – Ennél már csak az jobb, amit akkor adsz ki, mielőtt elélvezel.

Az ökle a köztünk lévő, bosszantó szövetanyagon keresztül nekisúrlódik a csiklómnak, és a csípőm ugrik egyet, ahogy a szájával a másik mellbimbómra is rátalál. Túl sok ruha van köztünk.

Felemeli a fejét, hogy jobban megnézhessen magának, ahogy az ujjai áthatolnak az alsóneműm jelentette határon. És rögtön ott van, dögönyöz és simogat, játszik velem, és aztán végül, hála-az-átkozott-isteneknek, megadja azt a nyomást, amire szükségem van.

– Xaden – sóhajtom, és a fejem a párnának vetem, ahogy az erő felhorgad bennem, fel-alá vágtázva a csontjaimban, az ereimben és a bőröm minden ujjnyi felületén.

– Meggondoltam magam. – Már két ujját is belém csúsztatta. – Ez a kedvenc hangom. – Egészen mélyen jár, majd kissé felfelé mozdul, és éppen annyira húzódik vissza, hogy a legtöbb élvezetet okozza.

Elakad a lélegzetem, és a szája sarka mosolyra húzódik, miközben az izmaim megfeszülnek az ügyes ujjai körül. Az erő zümmög a belsőmben, összehúzódik, akár egy pattanásig feszült rugó, aztán a vállába kapaszkodom, egyenesen abba a pontba, ahol a felkelés ereklyéje is látszik rajta.

– Hogyan akarsz az enyém lenni, Violet? – Összevonja a szemöldökét, ahogy fokozza a nyomást odalent, és a körülöttem lévő energia megreszket. – Így, a hátadon fekve, én pedig fölötted? Vagy négykézláb előttem, kis seggeddel idepucsítva? A falnak támaszkodva, hogy még keményebben hatolhassak beléd? Lovagolva, hogy te diktáld a tempót? Áruld el, mit szeretnél?

Önuralom? Ez csupán illúzió, ha róla van szó. Abban a pillanatban, hogy megérint, azt teszem, amit csak akar.

– Mindegyiket akarom. – A lehető legédesebb lángok nyaldossák a testemet, és a szavaival csak tovább szítja a tüzet. Nem érdekel, hogyan tesz a magáévá, ugyanis csak az számít, hogy jól csinálja. Mégpedig most rögtön.

A szeme felizzik.

– Érzem. Érezlek. – Még egy másodpercig méreget, aztán leengedi a fejét az enyémhez, egy-két centivel az ajkam felett körözve, majd gyorsítja a tempót az ujjaival, és már olyan mélyen jár bennem, hogy tudom, egyedül azzal élhetek túl, ha összetörök. – Ragyogó, forró, és kibaszottul tökéletes.

Mindenét akarom, nem csak az ujjait, a farkát is. A combommal érzem, hogy milyen kemény, de azt akarom, hogy bennem legyen, hogy szétszedjen, vadul és őrülten. Csak éppen megszólalni nem tudok, úgy biztosan nem, hogy közben ezt csinálja velem.

Újabb nyögés szakad fel belőlem, ahogy megpillantom a tudatunkat összekapcsoló, ónixsárga köteléket, és beleöntöm a csillapíthatatlan vágyamat, miközben a légzésem egyre szaporábbá és szaporábbá válik.

– Violet – nyög fel ő is, és barázdák jelennek meg a homlokán, ahogy az állkapcsa megfeszül, mintha komoly erőfeszítéseket kellene tennie azért, hogy visszafogja magát.

De miért ellenkezik? Miért tiltakozik – ellenünk? Az övé vagyok, de ő is az enyém. Hát nem emlékszik rá, hogy milyen csodálatos együtt? Olyan erősen markolom a köteléket, akár egy satu, miközben eszembe jut, hogy milyen érzés volt, amikor ripityára törtük a szekrényt, hogy milyen fenséges, amikor belém hatol, keményen és olyan átkozottul mélyen, ahogy elveszünk egymásban, és ugyanazt a forró levegőt szívjuk a tüdőnkbe, és egyikünk számára sem létezik semmi, csak a következő lökés gyönyörűsége.

A bennem felgyülemlett erő égetni kezd, kipirosítva a bőrömet, és már-már azzal fenyeget, hogy mindenemet felégeti, ha nem engedem szabadjára. Istenek, milyen csodálatos volna, ha a bőrömön érezhetném azokat a gyöngéd árnyakat, ha ezernyi simogatás cirógatná a testemet, miközben…

A homloka az enyémnek ütközik, ahogy minden porcikájában megremeg, és izzadságcseppek hullnak alá róla.

– Dugj meg, szerelmem.

Van valami a belsejéből felszakadó hörgésben, a zihálásban és a kétségbeesésben, amely egészen a tűrőképességem széléig űz, és az ujjainak minden egyes mozdulata után azt érzem, nem bírok többet. Próbálom közel húzni magamhoz, de az erő elpattan, és ahogy kettészakadok, villám csapódik be valahová tőlem balra. Árnyak áradnak szét a helyiségben egy szívdobbanásnyi időre, ahogy a gyönyör hullámai átcsapnak felettem, majd a mélybe rántanak, hogy aztán egy pillanatra ismét levegőhöz jussak.

Égett fa illata kúszik az orromba, Xaden pedig két kézzel kapaszkodik felettem az ágytámlába. Az ábrázatára kiülő kín engem is egy szempillantás alatt kijózanít. Úgy néz ki, mint aki rettenetes gyötrelmeket él át.

– Xaden? – suttogom, és megpróbálom megérinteni.

– Ne. – Félig utasít, de inkább könyörgő a hangja.

A kezem a mellkasomra engedem, és amikor a mentális kötelékünkhöz fordulok, látom, hogy nem egyszerűen elhalványult, de egy merev ónixfal választja el tőlem.

– Mi történt?

– Több helyre van szükségem.

– Persze. – Kimászom alóla, és legördülök az ágyról, majd rögtön észreveszem az éjjeli asztalka melletti megpörkölődött területet. Legalább annyit már elértem, hogy ne rögtön a fákat borítsam lángba. – Így elég messze vagyok?

– Még a szigeteken lévő királyságokon sem volnál elég messze – motyogja, immár valamivel kevésbé zihálva.

Mi a franc?

– Tessék? – Zavartan figyelem, ahogy összekapja magát, aztán bólint, mintegy megerősítésképpen, hogy ismét képes uralkodni magán.

– Elfelejtettem. – Lassan elengedi az ágytámlát, visszaereszkedik a sarkára, megfogja a combját, és oldalra engedi a kezét. – Felébredtem, és láttam, hogy itt ülsz, és a világ legtermészetesebb dolga volt, hogy megérintselek, csakhogy magamat már egyáltalán nem érzem természetesnek. Rohadt életbe. Sajnálom, Violet.

– Én is elfelejtettem. – Mégpedig abban a pillanatban, hogy megéreztem az ajka érintését. – Nincs miért bocsánatot kérned, és ne mondd, hogy nem vagy természetes, ha egyszer… – Várjunk csak. Elmosolyodom. Hiszen ezt a problémát igenis meg lehet oldani. – Ha már itt tartunk, azt hiszem, éppen szívességet tettél nekünk. – Megteszek egy lépést az ágy felé, mire felém fordul. – Semmi rossz nem történt, Xaden. Hiszen megérintettél, bennem voltál. Ez teljesen rendben van. Adj két másodpercet, hogy átmásszak az ágyon, és hamarosan te is nagyszerűen fogod érezni magad.

Lehunyja a szemét, és az ágytámlára mutat.

– Azt nem hiszem.

Hunyorgok, ahogy jobban is megnézem magamnak a sötét fát, és közelebb kell hajolnom hozzá, hogy ki tudjak venni két halovány elszíneződést; alig egy árnyalattal világosabbak, mint az eredeti, és éppen ott éktelenkednek, ahol az imént a hüvelykujjai voltak. A hasam elé kapom a kezem, mintha ezzel meg tudnám akadályozni, hogy liftezzen.

Ezek szerint az imént csatornázott a fából?

„Két oka van, amiért a lovasok a többi kadéttal ellentétben nem kapnak nyári és téli pihenőt: először is, a civilek nem igazán örülnek, ha sárkányok bukkannak fel a falvaik környékén, másodszor, ha valaki tigriseket készít fel a háborúra, akkor jobban teszi, ha ketrecbe zárva tartja őket, különben a végén még egymás ellen fordulnak… Vagy éppen a gazdáik ellen.”

– Tispany Calthea ezredes, A karmok megélezése

– Egy professzor útmutatója

NEGYEDIK FEJEZET

Megcsóválom a fejem a két halovány nyom láttán.

– Ez semmi. Alig látszik. – És ebből a távolságból a szeme is ugyanolyannak tűnik. Bármit is tett, a közelében sem járt annak, ami az ütközet közben történt.

– Azért, mert félbehagytam. – Lekászálódik az ágy másik végéről, majd hátrálni kezd, amíg neki nem ütközik az asztalomnak. – Abban a pillanatban, hogy felébredt az erőd, én is rögtön megéreztem, és eszembe jutott, megígértem magamnak, hogy nem fogok hozzád érni. Arra gondoltam, talán az is elég volna a számomra, ha legalább a gondodat viselhetném, de aztán olyan átkozottul közel voltam… – Kifehérednek a bütykei, ahogy nekifeszíti az öklét az asztalnak, majd a szemembe néz. – Nem engedhetem, hogy elveszítsem az önuralmamat a közeledben. Még a közelébe sem kerülhetek ennek. – Az ágytámla felé pillant. – Nem lehet. Egyáltalán nem.

Sajog a mellkasom, és mélyen beszívom a levegőt, hátha sikerül lecsillapítani a zakatoló szívemet. Ha tényleg csatornázott…

– Odamehetek? Ne félj, nem érek hozzád.

Mezítláb átvágok a hideg kövezeten, majd megállok előtte, és még egyszer felsóhajtok, amikor szemernyi vörhenyességet sem tudok kivenni a szemében.

– Minden tiszta.

Leengedi a vállát.

– Örülök. Elég hamar sikerült elfojtani magamban, és nem is éreztem, hogy bármit elvettem volna… Csakhogy nyilvánvalóan így történt.

– A dörzspapír többet ártott volna ennek a fának, mint te. – Még egyszer az ágytámla felé pillantok, csak hogy meggyőződjek róla, nem képzelődöm. – Alig látszik, és észre se veszem, ha nem szólsz róla.

– Gondolkodás nélkül cselekedtem. Mintha nem is lett volna választásom. Mi történik, ha te vagy a célpont? – Hátrasimítja a haját a füle mögé. – Sosem tudnám megbocsátani magamnak. – Felsóhajt, de a mellkasomon ülő fájdalom ettől csak erősebbé válik.

– Akkor mostantól örökre morcos leszel, és megpróbálsz majd távol maradni tőlem? Csak mert jobb, ha tudod, hogy ezt úgysem engedem.

– Nem. – Elmosolyodik. – Viszont azt hiszem, bölcsen tesszük, ha tartózkodunk az olyan időtöltésektől, amikor nem tudok biztosan uralkodni magamon. Ez az egyetlen módja, hogy biztonságban legyél, és bármennyire is szeretném, ha elszaladnál, túlságosan önző vagyok ahhoz, hogy csak így lemondanék rólad.

Lassan bólintok, hiszen mégsem fogok vitába szállni vele, ha nyilvánvalóan ennyire komolyan gondolja.

– Csak hogy tudd, az az emlék tényleg iszonyatosan szexi volt. Minden pillanatát élveztem. – Nyel egyet, és még egyszer megkapaszkodik az asztal szélében, mintha máris megbánta volna a döntését.

Összevonom a szemöldököm.

– Nem is tudom, hogy csináltam. A gondolatok megosztása csak az elmeolvasók sajátja? Vagy azok között is működik, akik kapcsolódtak egymással? Köztünk már nem egyszer előfordult.

A szája sarka mosolyra húzódik, és a tagjai kissé ellazulnak.

– Fogalmam sincs. Mással még nem próbáltam. – A huncut vigyor immár igazi mosollyá válik, és ettől egy kicsit én is könnyebben veszem a levegőt. – Az első alkalommal egy taktikai megbeszélésen ültem, és egyszerűen nem tudtalak kiverni a fejemből. Aztán amikor nehezedre esett anélkül varázsolni, hogy az egész kampuszt tűzbe borítottad volna, hagytam, hogy lejátszódjon az emlék, részben azért, hátha ezzel segíthetek neked, de még inkább azért, hogy te is átéld azt a kínlódást, amit én. – Mindenféle bűntudat nélkül teszi ezt a vallomást. – Most pedig öltözzünk fel. Lehet, hogy máris lemaradtunk a reggeliről.

Viszonylag normális hangulatban készülődünk, legalábbis tekintetbe véve, hogy mi történt az imént. Gyorsan bekötözöm a térdemet, ügyelve rá, hogy a térdkalács fölé és alá is jusson a fásliból, majd végzek az öltözködéssel. Amikor felhúzom a páncélomat a trikómra, Xaden rögtön a segítségemre siet, és ugyanolyan gyakorlott mozdulatokkal fűzi be, ahogyan levenni is szokta, noha az egyik művelet jelentősen több időbe telik, mint a másik.

– Tegnap este távol voltál – mondom, miközben a csomóval bíbelődik. – Volt esetleg köze ahhoz, hogy Lindell hercege is itt tartózkodik?

– Igen. – Gyöngéden húz egyet a fűzőn, én pedig kihúzom a vállamat.

– Azért örülök, hogy itt alszol – jegyzem meg, mire megállnak az ujjai. – Tyrrendor három legjelentősebb házának képviselői is itt vannak, akik közül ketten csak a tartománynak tartoznak hűséggel. – Hátrapillantok a vállam fölött. – Nem Lindell volt az, aki gondoskodott róla, hogy olyan kiképzést kapjatok Liammal, ami után felvesznek a kvadránsba?

Xaden bólint.

– Ő volt az, de Lewellen is így akarta.

Felvonom a szemöldökömet.

– Gondolom, megfordult Melgren fejében, hogy elintézhetné a dolgot. Elég nagy a zűrzavar ezekben a csarnokokban, és valószínűleg senkinek nem tűnne fel. – Légy óvatos – ezeket a szavakat már csak a tekintetemmel teszem hozzá.

Ismét bólint, majd visszatér a fűzőmhöz, én pedig előreszegezem a tekintetemet.

– Nincs szükség a meggyilkolásomra ahhoz, hogy megsemmisítse a tyrrendori arisztokráciát. Hivatalos minőségemben nem vagyok több, mint közönséges hadnagy, akinek semmi keresnivalója a tárgyalóasztalnál, ennek ellenére a bátyád meggyőződése szerint nekem kellene felszólalnom Aretia érdekében. Kész vagyunk. – Végez a fűzővel, majd valósággal sokkol, amikor csókot nyom a fülem alá, mielőtt odalépne az ajtó melletti fegyverállványhoz.

– Köszönöm. És szeretnéd? – kérdezem. Egy kissé megigazítom az uniformisomat, majd hozzálátok, hogy begomboljam.

– Részt venni a tárgyalásokon? – kérdezi.

– Képviselni Aretiát. – Átvágok a szobán, és elkezdem a szokásos mód befonni a hajam, miközben megfejthetetlen pillantással méreget. – Azt mondtad, elégedett vagy azzal, ahogy a dolgok mennek, de közben nem tudom, hogy valaha… feltették volna neked ezt a kérdést.

Összevonja a szemöldökét.

– A Gyűlés vezeti Aretiát. Én csak a palotát birtoklom, ami persze nem haszontalan, mivel én… Nos, tudod, a veninek. Hatékony vagyok a harctéren, de nem kifejezetten mondanám magam vezető típusnak.

Minden izmomra ügyelnem kell, hogy ne fintorodjak el, és folytatom a hajfonást.

– Mindenesetre próbáljuk kitalálni a feltételeit, hogy a mieink is itt maradhassanak. Úgy tűnik, Lewellen legalább apám kardját vissza tudja szerezni Tauritól, de egyelőre elég zavaros az ügy. Ha nem maradhatunk, Poromiel búcsút int a tárgyalásoknak. Ha Navarre nem tud védelmet biztosítani a röptetőknek itt, Basgiathban, Poromiel akkor is búcsút int a tárgyalásoknak. És ha bárki meggyilkol bárkit, ami errefelé elég sűrűn előfordul, akkor…

– Akkor Poromiel búcsút int a tárgyalásoknak – bocsátkozom találgatásokba, és az asztalon lévő hajtűkért nyúlok, miközben a legkevésbé sem kerüli el a figyelmemet, hogy többes számban beszélt, amikor azt mondta, „maradunk”. Már a nyelvem hegyén, hogy a következő negyvennyolc órában komolyan dolgozni fogok ezen, de ő nem akar tudni róla, és a pár perccel korábbi kontrollvesztése nem is fog benne segíteni.

– Két harmadéves röptető tegnap este összetűzésbe keveredett az Első Szárnnyal. Nem messze a nagy csarnoktól történt, és jó néhányan vérző sérülésekkel hagyták el a helyszínt. – Hozzálát, hogy becsúsztassa a tőrjeit a combjánál lévő hüvelyekbe. – Ha Tauri nem hajlandó befogadni a civileket, akkor Poromielnek semmilyen előnye nem származik abból, ha ígéretet tesz a helyőrségeink megkímélésére. Egyedül a további fegyverszállítmányok jelentenének motivációt, és persze a röptetők biztonságának garantálása.

– Márpedig mindkettőt csak az Aretiával kötött szövetséggel lehet biztosítani – jegyzem meg, miközben Xaden hozzálát, hogy az én tőrjeimet is a helyükre csúsztassa; néhányat a combomhoz, néhányat pedig a bordáim mellett kialakított hüvelyekbe helyezi.

– Nézzenek csak oda, ki beszél úgy, mint egy szeparatista? – Vigyorra húzódik a szája. – Ha stabil volna a varázsvédelmünk, talán igen. De tudjuk, hogy nem működik tökéletesen, és még akkor is, ha így lenne, Tyrrendor utolsó elszakadási kísérletének idején nem igazán siker… – Oldalra dönti a fejét, mintha hallgatózna, majd egyszer csak az ajtó felé szökken, és felszakítja. – Te szórakozol velem? Még a fürdőbe sem volt időnk kimenni.

Tessék, másokkal szemben máris milyen keménylegény. Ezúttal nem is akarom elfojtani a mosolyomat. Lényem egy része igenis élvezi, hogy egyedül én érintkezhetek a személyisége gyöngédebb oldalával.

– Ki az? – kérdezem, és felkapom a röpkabátomat a széktámláról.

– Te tartózkodsz egy szobában a kishúgommal, és még te kérdezed tőlem, hogy szórakozom-e veled? – Csattan fel Brennan. – Általában elég sok megértést tanúsítok azzal a körülménnyel szemben, hogy az ágyában alszol, és akkor is hajlandó vagyok a másik irányba nézni, amikor éppen egymáshoz ragad az arcotok, mindenesetre harminc perc múlva folytatódik a tárgyalás, és még előtte beszélnünk kell egymással.

– Jó reggelt, Brennan – szólok ki, miközben felveszem a kabátomat.

– Szia, Violet – feleli.

– Járőrözni megyek – mondja Xaden.

– Igazat mond – jegyzi meg Garrick valahonnan Brennan háta mögül.

– Hányan vannak odakint? – Kibújok Xaden karja alól, és felvonom a szemöldököm. A folyosó zsúfolásig megtelt. Brennan, Garrick, Lewellen, Bodhi és Imogen mind ránk várnak. A tárgyalásokkal töltött napok láthatóan Lewellent és Brennant is alaposan kimerítették, legalábbis erről árulkodnak a bátyám szeme alatti jókora, sötét karikák és a Lewellen állát pettyező szürkés borosta, ami alapján még arra sem volt ideje – vagy csak túl fáradt volt hozzá –, hogy megborotválkozzon. – Meghalt valaki? Miért nem tudtok kopogni?

– Azért, mert ő nem az udvariasságáról híres. – Garrick Imogen felé biccent, aki a tőlem jobbra lévő falnak támaszkodik.

– Baromira ki kellene aludnia magát. – Imogen oldalra dönti a fejét. – Tekintve, hogy te milyen kisimultnak tűnsz, gondolom, elég sok pihenésre jutott időd tegnap éjszaka Nina Shrensour ágyában. Szegény, már kezdem megsajnálni.

– Azt a mindenit. – Bodhi igyekszik nem elnevetni magát.

Garrick arcán lassú mosoly terül el, és egy kis gödröcske jelenik meg a képe bal oldalán.

– Csak lassan a testtel, Imogen. A végén még azt hiszem, féltékeny vagy.

– Ki a túró lenne féltékeny egy röptetőre? – A szúrós tekintete gyors halált ígér bárkinek, aki ujjat akarna húzni vele.

– Igaz. – Brennan megdörgöli az orrnyergét, Lewellen pedig a fejét csóválva odébb áll. – Most csak Riorsonra van szükség.

– Komolyan, találjátok már ki, hogy mit akartok. Egy háború közepén vagyunk! – hallom meg Mira hangját a folyosó másik végéből. Az arca kipirosodott, és a bőrén még frissek a szemvédője által hagyott nyomok.

Rögtön elvigyorodom.

– Tehát visszaértél! – Hála neked, Amari, amiért biztosítottál nekünk negyvennyolc órát és egy újabb esélyt.

– Azt hittem, legkorábban ma este térsz vissza. – Brennan felvonja a szemöldökét.

– Teine kissé virgoncnak érezte magát. – Mira mosolyával üveget lehetne vágni, de azért legalább megpróbál őszintének tűnni. Hónapokra volt szüksége ahhoz, hogy újra meg tudjon bízni Brennanban, miután kiderült, hogy mégis életben van. Ki tudja, mennyi idő lesz, amíg túlteszi magát az anyánk halálán – főleg úgy, hogy az meggyőződése szerint Brennanon is múlt. – Híreket hoztam. És néhány parancsot.

Mindenkinek rögtön távoznia kell, hogy értesülhessek azokról a hírekről.

– Köszönöm – mondja Brennan, majd Xadenhez fordul. – Ez fontosabb, mint a járőrözés.

Xaden végigsimít a hátam alsó részén, ahogy kilép a folyosóra, majd Garrickkel a nyomában követi Brennant és Lewellent.

– Tudnom kellene valamiről? – kérdezi Bodhi, és két barázda jelenik meg a homlokán, miközben Mira leveti a táskáját a válláról.

– Minden rendben – biztosítja róla Brennan, majd a négyesük befordul a sarkon, és eltűnik szem elől.

– Nagyszerű érzés, hogy számítanak az emberre – dünnyögi maga elé Bodhi, majd megtesz egy lépést felém. – Imogen, azt hiszem, ránk vár a járőrözés.

– Rájöttél? – kérdezem Mirát, miután egy másodperccel sem tudok többet várni.

– Először is, Felix küldött egy ajándékot. – Elővesz egy vezetőt a táskájából, és egy mosoly kíséretében átnyújtja.

– Ó, hála az isteneknek. – Megkönnyebbülten felsóhajtok, ahogy a kezembe veszem a fémfoglalatba ágyazott üveggömböt, ami legalább a látszatát megadja, hogy uralkodni tudok a pecséterőmön.

– Van itt még valami. – A remény szikrája rögtön lángra lobban a mellkasomban, ahogy Mira egy fából faragott, rúnákkal ékesített lemezt is előszed. – Trissa egy zseni.

Leesik az állam. Három rúnát véstek a lemezbe, egyet a levitáció céljából a közepébe, kettőt pedig, egymással félig fedésben, a hangszigetelés és a meleg biztosításához. A külső kört – amelyik a melegért felelős – egy kis zöld hajtás töri meg.

– Hogy csináltad? – Alig tudom türtőztetni magam.

– Miután majdnem felrobbantunk, és úgy repültünk szanaszét, mint a nyílvesszők? – A szája mosolyra húzódik. – Sikerült anélkül megváltoztatnunk az anyagot, hogy magát a rúnát elpusztítottuk volna. Kiderült, hogy Kylynn remekül ért hozzá – teszi hozzá Mira.

– Harci Szekerce növényforgató? – suttogom.

– Nem kell suttognod, Violet. – Mira elvigyorodik. – A hangpajzs még most is aktív, noha a melegséget biztosító rúnát kikapcsoltuk. Nagyjából a folyosó végéig terjed a hatása.

– Biztos vagy benne? – kérdezem.

– Biztos. Érintésre hűvösnek érződik, és… – Mira egy aranyérmét helyez a levitációs rúna közepébe, mire az valóban felemelkedik a levegőbe. Hihetetlen, hogy ezeket igény szerint bármikor ki lehet kapcsolni. És mindezt úgy, hogy a kapcsolás csak az egyiket érinti, miközben a többi ugyanúgy működik tovább? Egyszerűen elképesztő. – Nem kockázatmentes, de meg tudjuk csinálni.

A szívem magasabb tempóba kapcsol.

– Meg tudjuk menteni a tárgyalásokat. – A röptetők itt maradnak, és én is eleget tehetek a Tecarusszal kötött egyezségemnek.

– Amennyiben beleegyeznek – teszi hozzá Imogen –, de tudod, hogy nem így lesz.

– Jönnek – jelenti be Bodhi, és a folyosó vége felé biccent. Brennan lassú léptekkel közeledik, tekintetét a padlóra szegezve, mint aki mélyen eltöpreng valamin. – Indulunk.

– A többieknek még ne szólj róla – sürget Mira, majd besüllyeszti a lemezt a táskájába. – Meg kell adnunk az esélyt a Szenáriumnak, hogy helyesen cselekedjenek, és minél kevesebben tudnak róla, annál kevesebbeket kell kivégeztetniük árulásért.

Bodhi és Imogen bólintanak, én pedig pislogok, ahogy elindulnak.

– Hékás, mire volt szükséged? Miért vártál? – kérdezem Imogentől.

Bodhi a zsebébe csúsztatja a kezét, és továbbmegy, Imogen pedig lapos pillantást vet Brennanra, ahogy elhaladnak mellette.

– Csak biztos akartam lenni felőle, hogy… ki tudod pihenni magad – szól vissza, majd befordulnak a sarkon, és eltűnnek.

Bodhi. Garrick. Imogen. Összeszorul a gyomrom. Azért jöttek, hogy ellenőrizzék, Xaden nem végzett-e velem.

– Elég cefetül nézel ki – közli Mira Brennannal, amikor odaér hozzánk.

– Úgy is érzem magam. – Az arcához emeli a kezét. – A poromieli politika eléggé különbözik a miénktől. Csak néhány percem van, mielőtt vissza kell mennem, és könyörögni kezdek a cygnisenieknek, hogy legyenek szívesek a tárgyalóasztalnál maradni. Hogy úgy mondjam, egyik fél sem mutatkozik kifejezetten kompromisszumkésznek.

– Azt gondolnám, a vágy, hogy ne öljenek le mindannyiunkat a veninek, segíthetne abban, hogy kissé együttműködőbbek legyenek – feleli Mira, ugyanolyan mozdulattal oldalra hajtva a fejét, ahogy Anya szokta.

– Azt gondolnád. – Brennan megcsóválja fejét. – Az egyetlen, amiben mindenki egyetért, hogy a röptetők a mai napon az elsőéveseikkel bejárhatják a kvadránst, mivel a jelek szerint ők kevésbé veszélyesek. Azonkívül azt is eldöntötték, hogy kik lesznek a bevetési egységedben. – Felém biccent.

– Hová készülnek? – kérdezi Mira, és rögtön megtesz felém egy lépést.

– Feladatot kaptunk, hogy találjuk meg Andarna fajtájának többi tagját – felelem Brennan helyett.

– Hogy micsoda? – A szeme minden képzeletet felülmúló mértékben kitágul.

– Andarna is szeretné. Még a távozásod előtt el kellett volna mondanom, de az empyriaiak még nem adták rá az áldásukat. – A bűntudat összeszorítja a torkomat, amikor látom, hogy néz rám. – Andarna mindig is menni akart. Így legalább előállhatott néhány követeléssel a tanács felé.

– És te ezt hagytad? – Mira meredten néz Brennanra.

– Mira… – kezdem.

– Csend legyen, kadét – csattan fel. – Most a tisztek beszélnek.

Na, tessék.

– Függetlenül attól, hogy mi mit akarunk, Maraya királynő abban bízik, hogy a hetedik fajta talán tudja, miként lehet legyőzni a venineket. Legalábbis erre következtettek Andarna tojásának korából. – Nem jár messze attól, amire mi magunk jutottunk. – Mira, Poromielt jelenleg egyedül a remény tartja a tárgyalóasztalnál, és még mindig gondoskodnunk kell a röptetők biztonságáról, és közben meg kell győznünk róla Navarre-t hogy az aretiai kadétok itt maradhassanak. Tudod, a működő varázsvédelem mögött. A helyzet jóval bonyolultabb, mint amilyennek elsőre tűnik.

Mira felszisszen.

– Csak egy egyszerű kérdést engedj meg: elmondtad neki, hogy a húgod csak a testeden keresztül fog keresztülrepülni az ellenség által ellenőrzött, wyvernektől hemzsegő vidéken, ráadásul úgy, hogy az egész terv hatalmas baromság?

– Inkább amiatt kellene aggódniuk, hogy mi történik azután, ha egyszer tényleg rájuk találunk – morogja Tairn. – Ha a fajtánk egyik fészke úgy dönt, hogy elhagyja a többieket, és még el is rejtőznek előlünk, akkor nem valószínű, hogy túlságosan örülni fognak a zaklatásnak.

– Ezt nem tudhatod. – Andarna hangjába fájdalom vegyül.

– Naiv vagy, ha másként vélekedsz. – Tairn hangja élesebbé válik, Andarna pedig lezárja a felé vezető mentális utat. – Fel kell készülnie minden eshetőségre – folytatja Tairn. – Akárcsak neked. Minden esély megvan rá, hogy ezért a küldetésért az életünkkel fizetünk.

Vagy éppen ennek köszönhetjük a megmenekülésünket. Átkozott borúlátók!

– Nem mondhatott nemet. – A szorításom erősebbé válik a vezetőn. – Aretiának szüksége van még egy olyanra, mint Andarna, aki életet tud lehelni a védkőbe.

Mira felém fordul, és egy pillanatra eluralkodik rajta a rettenet, mielőtt összeszűkülne a tekintete a bátyánkon.

– Ezért küldtél el, hogy mérjem fel a varázsvédelem állapotát? Hogy kiderítsd, mennyi időd van, mielőtt még játékszernek használnád a húgunkat?

– Nem. – Kattan egyet az állkapcsa. – Csak támogatni szeretném az elhatározásában.

– Ki van zárva. Hat hónapunk van, Brennan! – A táskájába nyúl, és előhúz egy köteg borítékot, amit a mellkasához hajít, éppen oda, ahol az Aisereigh névjegy is látszik. – Látva, hogy milyen ütemben gyengülnek, hat hónapot adok a teljes összeomlásig. És ez még a szerencsésebb forgatókönyv. Andarna fajtájának megtalálása évtizedekbe is telhet. Ha Violet meg is találja őket, addigra Aretiának már rég befellegzett. A semmiért tennéd kockára az életét.

A gyomrom a padlóig süllyed. Hat hónap? Azt reméltem, legalább egy-két évünk van, mielőtt a varázsvédelem megadja magát. Így jóval bonyolultabbá vált a helyzetünk, de átkozott legyek, ha Xadennek kétszer is el kell veszítenie az otthonát.

– Hat hónap. – Brennan tekintete Ridoc és Rhiannon ajtaja között cikázik, mintha éppen fejszámolást végezne.

– Ez pontosan az a fajta küldetés, amiről a lovasok nem szoktak visszatérni. – Mira hátrál egy lépést, és úgy méregeti a testvérét, mint egy idegent.

Hát, ez nem hangzik túl megnyugtatóan.

– Ez az egész fontosabb bármelyikünknél. Többszázezer civil áll támadás alatt Poromielben. – Becsúsztatja a borítékokat a mellényzsebébe, és felsóhajt. – Természetesen én sem akarom, hogy Violet veszélybe kerüljön, de nem engedik, hogy vele tartsak. Már megkérdeztem.

– Akkor találj más megoldást. – Mira megrázza a fejét. – Nem adhatod el Violet életét idegeneknek.

– Most viszont te beszélsz úgy, ahogyan Anya szokott. –
A szavak elég meggondolatlanul hagyják el a száját, de legalább annyit a becsületére írhatok, hogy ő is elfintorodik, amikor látja, hogy Mira és én is megütközünk rajta. – Bocs. – Lehorgasztja a fejét.

– Van merszed anyánkra hivatkozni, ha még a nevét sem vagy hajlandó viselni? – Előveszi a rúnalemezt a táskájából, és azt is hozzávágja, egyenesen a mellkasán találva a bátyánkat. – Nézd csak meg, hogy mivel foglalkoztam egész héten, Aisereigh alezredes. Nem vagyok biztos benne, hogy Anya odáig lenne tőle.

Hát, ez bizony nem az a kiegyensúlyozott, jól átgondolt terv, amit be akartunk mutatni Brennannak.

Összeszalad a szemöldöke, ahogy a lemezt vizsgálgatja.

– Nem értem.

– Megtaláltuk a módját, hogyan tudjuk biztonságos körülmények között Basgiathban tartani a röptetőket – mondja Mira.

Brennan továbbra is a keze ügyében lévő tárgyat vizsgálja, és jól látom a pillanatot, amikor megérti, hogy mi történt. A szín kiszalad az arcából. – Azt akarod, hogy…

– Igen. Azonkívül kerítened kellene egy tükröt – vág a szavába Mira, mire Brennan felé fordul. – A családtagjaid feláldozása az állítólag magasztosabb célok érdekében pontosan olyasmi, ami anyánkra volt jellemző. – Ezzel megfordul, és minden további nélkül elsomfordál.

Vállon veregetem Brennant.

– Vidd el a Szenáriumhoz.

– Sosem fognak belemenni.

– Mindketten tudjuk, hogy ez a szövetség egyetlen esélye.

Bólint.

– Én is ettől tartok.

„Sose feledkezzünk meg róla, hogy a sárkánylovasokat a kegyetlenségükért választották ki, ezt a célt szem előtt tartva zajlott a kiképzésük, sőt sokszor kifejezetten ezért nemzették őket. Óriási hiba volna könyörületet várni egy lovastól, ilyesmiben ugyanis senki sem reménykedhet.”

– Elijah Joben ezredes, Taktikai útmutató a sárkányok
legyőzéséhez

ÖTÖDIK FEJEZET

Pár órával később már eléggé biztos vagyok benne, hogy ez volt egész életem leghosszabb napja. A gyülekezőcsarnok alig negyedéig telt meg, és kiváló helyszínt biztosít ahhoz, hogy megvárjuk a híreket, úgyhogy végül mindhárman itt maradunk, miközben Sawyer lepihen, az elsőévesek pedig bejárják az iskolát a röptetőkkel. Leülünk – természetesen hátunkkal a falnak, hátha valamelyik navarre-i lovas arra jutna, hogy megleckézteti valamelyikünket –, és várjuk, hogy Brennan és Mira visszatérjenek a hírekkel.

Ha már itt tartunk, Xaden sem bukkant fel.

Nem éppen kényelmes, hogy egyelőre fogalmunk sincs róla, nem szaladgálnak esetleg további veninek az iskola területén, de legalább, ha maradtak még néhányan, Xaden megérzi a jelenlétüket. Ez a gondolat most meglepő módon megnyugtat.

– Annak a veninnek Jack cellája előtt ezüstszínű haja volt – motyogom magam elé, majd hozzálátok, hogy a tőrömmel egyetlen körkörös mozdulattal meghámozzak egy almát. – Ti ezt nem tartjátok különösnek?

– Idővel mindenki megőszül. Ez a legkevésbé különös a tegnapi támadásban. Meddig kell még várnunk, amíg kiderül, hogy perbe fognak árulásért? – Ridoc a vaskos tölgyfaasztalon dobol az ujjaival. – Inkább haladjunk a B tervvel, mielőtt még egy újabb lazán szervezett venin-különítmény megpróbálná kiszabadítaná Barlowe-t.

– Az eredeti tervet nem véletlenül neveztük A tervnek. Légy türelmes – mondja Rhi Ridoc jobbjáról, miközben azt a tyrrendori varrásmintákról szóló könyvet lapozgatja, amit Xadentől kaptam, mielőtt még tudhattam volna, hogy a rúnák elkészítésére akar vele felkészíteni. – Komolyan kételkedem benne, hogy az Aretiai Egyezményt alig néhány óra alatt dobták volna össze.

– A tárgyalások első szakasza tizenhárom napig tartott. – Éppen akkor végzek az alma meghámozásával, amikor egy elsőéves ront ki a boltíves kétszárnyú ajtó mögül, majd leteszem a pengét, ahogy a nyurga fiú rögtön megcélozza az Első Szárny egyik asztalát, hogy szemmel láthatóan némi szaftos pletykát osszon meg a társaival.

– Mikor fejezik már be ezt az elsőévesek? – kérdezem.

Bármilyen információra is tettek szert az Első Szárnyban, a hírek hamar terjednek. Szórakoztató látni, ahogy a kadétok egyre nagyobb körei fordítják fejüket egymás felé, és kezdenek pusmogni egymás között.

– Fogalmam sincs – mondja Rhi, és lapoz egyet. – Én csak abban bízom, hogy békés kapcsolódásról van szó, ugyanis eléggé biztos vagyok benne, hogy Avalynn, Baylor és Kai között valamiféle szerelmi háromszög szövődött. Ami miatt egyébként nem idegeskednék; nem mintha Aetost különösebben foglalkoztatta volna tavaly, hogy kivel dugunk…

– Én nem így emlékszem… – Ridoc felhorkan, és a vállamba öklöz.

A szomszédos asztal felé pillantok, hogy meggyőződjek róla, Dain hallótávolságon kívül van, de láthatóan teljesen belemerült a harmadévesek csoportjával folytatott társalgásba. Észreveszem, hogy Imogen és Quinn is köztük van.

– Mindenesetre nagyon fel tudják húzni magukat. – Rhi fintorog egyet. – Nem sokat segít a helyzeten, hogy a röptetőket ellenséges környezetbe kell beszoktatni. Eléggé megkavarja a csoportdinamikát.

Ridoc ujjai mozdulatlanná válnak, ahogy észreveszi az általam már korábban beazonosított mintázatot. A hírek egyik kadéttól a következőig terjednek, és kisvártatva mindenütt lovasok nyüzsögnek.

– Ti is látjátok?

Bólintok. A hüvelyébe csúsztatom a tőrömet, és egyelőre lemondok az alma elfogyasztásáról.

– Rhi.

Rhiannon becsukja a könyvet, és felpillant.

– Gondoljátok, hogy győzni fognak? – kérdezi izgatottan egy barna hajú lány a Harmadik Szárnyból, miközben lecsapja a korsóját a velünk szemközt lévő asztalra.

– Ki van zárva. Vérfürdő lesz – feleli a mellette álló fiú, aki elkapja a tekintetemet, aztán gyorsan elfordul, feláll az asztaltól, felveszi a röpkabátját, és otthagyja az italát.

– Valami történt. – Libabőrös leszek, ahogy végignézek az asztalokon. Kizárólag aretiai lovasok maradtak a csarnokban.

Mindhárman feltápászkodunk, ahogy egy zömök kadét ront ki az ajtón, akin alig egy másodperccel azelőtt veszem észre az elsőéves rangjelzést, és a nevét – Norris –, hogy hátravetné a csuklyáját, feltárva az ismerős arcot.

– Baylor? – A félelem feljebb lopakodik a lapockáim között, amikor megpillantom a rajtársunk barna szemében tükröződő pánikot és a homlokán megjelenő barázdákat.

– Itt vannak! – kiáltja hátra a válla fölött, és hamarosan Sloane is felbukkan a nyomában.

Felkapom a kabátomat, majd kilépek az asztal mögül, hogy a csarnok közepén találkozzunk az elsőévesekkel.

– Mi a baj?

– Csinálnotok kell valamit. – Sloane rám se hederítve Rhiannonhoz intézi a szavait. Azóta nem volt képes a szemembe nézni, hogy kiszipolyozta az életet anyámból. – Az Első Szárny elkapta a Fark Osztag egyik röptetőjét az udvaron, és ki akarja hívni.

A gyomrom a padlóig süllyed. Ha csak egyetlen röptetőnek is vére hull, a béketárgyalásoknak befellegzett.

– Beinhaven ragaszkodik hozzá, hogy éles fegyverrel küzdjenek – teszi hozzá Baylor.

És mindezt egy szárnyvezető hozta össze? Nincs elég szitokszó a világon, ami ebben a pillanatban kifejezhetné az érzéseimet. Negyedik Szakasz, Négyes Cikkely… Új szárnyvezetőre lesz szükségünk.

– Indulás – adja ki az utasítást Rhiannon, és rögtön megindulnak az ajtó felé. Ridoc elsuhan mellettem, ahogy visszafordulok a harmadévesek irányába.

– Dain! – kiáltom, mire felnéz, és az ismerős, barna szempár rögtön megtalál magának. – Szükségünk van rád. – Anélkül, hogy megvárnám a válaszát, elindulok a rajtársaim után.

Dain még azelőtt utolér, hogy elérnénk az étkezőt, és a többi aretiai lovas sincs sokkal lemaradva.

Kirontunk a rotunda ajtaján, és elérjük az udvart. A tekintetem végigjár a jelenlévőkön, ahogy igyekszem felmérni az erőviszonyokat. Az emelvény előtt összegyűlt tömeg tagjai között világos határvonal húzódik; a navarre-iak többsége balra áll, és legalább a felük ábrázatán émelyítő vigyor terül el, miközben Caroline Ashton éppen begyűjti a közelgő mérkőzésre tett téteket az egyik lépcső aljában. A többiek igyekeznek visszatartani a feldühödött aretiai lovasokat és röptetőket, akik közvetlenül…

A szívem a torkomba ugrik.

Aura Beinhaven áll a tömeg előtt, és az egyik tőrt, amit általában a felkarjához erősítve visel, most az egyik halálra vált elsőéves röptető torkához szorítja.

A vezetőség sehol.

– Keressétek meg a rajotokat, és igyekezzetek lecsillapítani a többieket – adja ki a parancsot Dain a válla fölött, miközben leszánkázunk a lépcsőn, és belevetjük magunkat a csődületbe.

– Bárcsak erre is megtanítottak volna – motyogja Ridoc.

– Elöl vannak. Kövessetek – mondja Baylor, majd mindenféle ellenállás nélkül átvág a jelenlévőkön, és így könnyen utána tudunk menni. A hóesés végre alábbhagyott, és helyette már csak a lemenő nap után hátramaradt, csípős hideggel kell megküzdenünk.

– Engedjétek el! – Cat hangja a többiek fölé emelkedik, ahogy elérjük a tömeg elejét, és amikor Baylor félrelép, észreveszem Marent, amint éppen megpróbálja visszafogni Catet, mielőtt rávetné magát az Aurát őrző navarre-i lovasokra.

– Nyugodtan elfogadhatod a kihívást, ha már ő nem akarja. – Egy harmadéves a Második Szárnyból Cat hasfalától alig tenyérnyi távolságra bök a kardja hegyével.

– Boldogan! – kiáltja.

A rohadt életbe, olyan, mintha az egész hadiiskolát dugig pakolták volna robbanószerrel, ami most mind arra vár, hogy egy szikra belobbantsa.

Végigsimítok a tőröm markolatán, majd mielőtt még a józan ész megálljt parancsolhatna a saját mozdulataimnak, odalépek Cat elé, és felszegett állal a harmadéves felé fordulok.

– Nem így bánunk a többi kadéttal.

– Ezek nem kadétok! – sziszegi.

– Akkor nem panaszkodtál, amikor a kishúgodat kimentették és bevittek a gyengélkedőre az ütközet alatt. – Imogen válla az enyémhez ér, ahogy ő is felzárkózik hozzánk. – De ha már próbára akarod tenni a vívótudományodat – ezzel ő is előhúzza a kardját –, inkább olyannal kezdj, aki a te évfolyamodba jár, Kaveh.

Quinn a másik oldalról toppan mellénk, maga mögé utasítva Neve-et, a harmadéves röptetőink egyikét, majd a földre fekteti a kétélű csatabárdja fejét, és szembefordul az Első Szárny egyik kadétjával, aki körülbelül kétszer akkorának tűnik hozzá képest.

– Elsőéves korunkban már kaptál tőlem egy jókora seggberúgást, Hedley, és ha rajtam múlik, szívesen megismétlem.

Élek a lehetőséggel, és megpördülök, majd Cat kulcscsontjának fektetem az alkarom, és hátratolom a rajunk gyűrűjébe.

– Harcolni akarok! – kiáltja.

– Majd máskor. – A szabad kezemmel elkapom a karját. – Cat, nem lehet. Ha kudarcot vallasz…

– Nagyon szomorú lennél, hogy elveszíted a riválisodat, igaz? – A sötét szeme összeszűkül, ahogy végigmér. – Vagy talán az zavar, hogy esetleg győzni fogok, és végre bebizonyítom, hogy miért jelentek jobb választást Xa…

– Jaj, hagyjál már! – Minden önuralmamra szükségem van ahhoz, hogy ne kezdjem el a vállánál fogva rázni. – A varázsvédelem mögött nem tudsz varázsolni, úgyhogy ne is próbálkozz azzal, hogy megint manipulálod az érzéseimet. Itt nem győzhetsz. Ha vér fog folyni, nincs esély a szövetségre, márpedig egyetlen rajtársamat sem szándékozom elveszíteni csak azért, mert a Második Szárny tele van seggfejekkel. Ha győzöl, és megsebesítesz egy lovast, akkor mindent visszaigazolsz, ami miatt félnek tőled.

Az arcvonásai ellágyulnak, és egy másodpercre úgy fest, mint a nővére.

– Sosem fognak befogadni bennünket.

– Nincs is rá szükség, hogy ők befogadjanak – mondom. – Mi már megtettük.

– Kihívás! Kihívás! Kihívás! – A skandálás a bal oldalunkról érkezik, és hamar továbbterjed a navarre-i lovasok soraiban.

Igazán imádni való a csordaszellem.

– Ez a gyáva nem akarja elfogadni egy felettes szárnyvezető kihívását! – kiáltja Aura a tömeg felé, kisebb mágia segítségével felerősítve a hangját. – Könyörületes leszek, és mással is hajlandó leszek kiállni. Válasszátok ki a bajnokotokat, aztán nézzétek végig, ahogy meghal.

– Ez ellentétes a Kódexszel! – Dain lekönyököl egy kadétot a Harmadik Szárnyból, és átvág a többiek sorain. – Csak harcmesterek felügyelete mellett lehet kihívást intézni másokhoz!

– És milyen alapon tiltakozol, Aetos? – sziszegi Aura.

A tömeg elcsendesedik, de ez a csend még az iménti skandálásnál is veszedelmesebbnek tűnik. Mindenki kettejük felé fordul.

– Maradj itt – utasítom Catet, majd átcsusszanok Imogen és Quinn között.

– Negyedik Szakasz, Negyedik Cikkely. – Dain feltartott kézzel közelít Aura felé, jelezve, hogy fegyvertelen. – A szárnyvezetőnek jogában és kötelességében áll fenntartani a…

– Második szakasz, Első Cikkely – harsogja túl Aura, végigcsúsztatva a tőre hegyét a röptető torkán. – „A kvadráns parancsnoksági láncolatán kívül álló lovasok nem avatkozhatnak be
a kadétok ügyeibe.” Márpedig te már nem vagy része a parancsnoksági láncolatnak.

A navarre-i lovasok egyetértően mormolnak, és a feszültség úgy gyűlik, akár a buborékok a forrni készülő vízben. Túlságosan megszoktuk, hogy ezen a helyen büntetlenül ontsuk egymás vérét.

Erősebben rászorítok a tőrömre, miközben tarka színek kúsznak be a látóterem peremére. Felpillantok, mire griffek és sárkányok szállnak le az udvar masszív kőfalaira.

Nagyszerű, már csak erre volt szükség, hogy még vidámabb legyen a helyzet: tűz és karmok.

– Itt vagy? – kérdezem. Nem látom az ismerős fekete pikkelyeket, de Cath ott gubbaszt az emelvény mögött.

– Veszélyben vagy? – kérdezi Tairn. Közben Andarna jelenlétét is érzem, de ő néma marad.

– Szigorúan véve nem, de…

– Akkor bízom benne, hogy találsz megoldást.

– A röptető megsebesítése kockára tenné a szövetségünket – mondja Dain, én pedig bólintok, hátha további bátorításra van szüksége.

– Ki mondta, hogy szükségünk van bármiféle szövetségre? – Aura a röptető állához húzza a pengéjét, aki elfintorodik, de a becsületére szóljon, hogy képes mozdulatlan maradni. – Nem mentek át a Mellvéden. Nem mászták meg a Vesszőfutást. Még a kihívásokat sem fogadják el. Nem tűrjük a gyávákat a sorainkban!

A navarre-i lovasok üdvrivalgásban törnek ki, én pedig kihasználom az alkalmat, és átslisszolok az előttünk lévő két őr között; balról Ridoc, jobbról pedig, meglepetésemre, Aaric támogat.
Az elsőéves majdnem olyan magas, mint Xaden, és a fenyegető pillantása elegendő hozzá, hogy elhallgattassa Kaveh-t és Hedley-t, akik továbbra is ott érezhetik a hátuk közepén Quinn és Imogen fegyvereit.

– Én elfogadom! – kiált fel Kai, egy elsőéves röptető, aki most a jobbomon áttör a sorok között. Minden fej felé fordul, de Rhiannon és Baylor máris megpróbálják visszahúzni.

Csont roppan előttünk, és a figyelmem visszatér Dainra, aki éppen az őrök sorának löki a Fark Osztag röptetőjét, miközben Aura hátratántorodik. Vér patakzik az ujjai között, ahogy eltakarja az orrát.

– Ennek itt és most vége van!

– Nem felelünk dezertőröknek! – Aura vért köp az egyik hórakásba, majd kihúzza magát. – Te már nem képviseled a Negyedik Szárnyat, Aetos. Senki vagy.

Dain felszegett állal tűri a sértést, én pedig kinyitom a Tairn erejéhez vezető kaput, és befogadom az ereimbe áramló forróságot, ami nyomban életet lehel az elmerevedett izmaimba és a fedetlen kezembe.

– Negyedik Szárny! – Ewan Faber lép a tömeg elé. – Készüljetek, hogy megvédjétek a szárnyvezetőtöket!

– Cseszd meg – motyogja Aaric, és kihúzza a kardját, majd egy másodperccel később Ridoc is követi a példáját a másik oldalamon.

Mindenütt pengék villannak körülöttem, de továbbra is Aurán tartom a tekintetemet, és a fogásom erősebbé válik a tőröm markolatán. Kétségkívül ellentmondásos érzéseket táplálok Dainnal szemben, de ki van zárva, hogy Amari égboltja alatt tétlenül hagyom, hogy Aura bármelyik aretiai lovasnak ártson, nem is beszélve a legrégebbi barátomról.

– Aetosszal tartunk! – kiáltja Ridoc, és Faber irányába szegezi a kardját. – Többen vagyunk, mint ti.

– Csak a Negyedik Szárnyat képviselitek! – Iris Drue, az Első Szárny vezetője odaáll Faber mellé. – Az Első Szárny hűséges Navarre-hoz!

Újabb üdvrivalgás balról.

– Nem tudom, mennyi büszkeségre adhat okot Jack Barlowe szárnyához tartozni – feleli Ridoc.

– Ridoc! – sziszegi Rhiannon.

– Oké, befejeztem – mondja, miközben Dain is lapos pillantást vet felé.

– Kivételesen sajnálom, hogy nincsenek itt a professzorok – jegyzi meg Aaric.

– Hívjátok ki Aetost! – kiáltja valaki balról, és a félelem újult erővel szorítja össze a szívemet. Senki sincs az egész udvaron, aki jogszerűen parancsolhatna a jelenlévők mindegyikének. Az egyetlen, ami egy gőgös gyilkológépekkel teli kvadránsnál is veszélyesebb, nem más, mint egy vezető nélküli kvadráns, márpedig ha Dain elfogadja a kihívást, és elesik, akkor a szövetség Poromiellel úgysem számít… Ugyanis pillanatokon belül kiirtjuk egymást.

Ez nagyszerű pillanat volna arra, hogy Xaden végre leeressze az átkozott pajzsát.

– A Sötét Alak nem tudja egyesíteni azt, amit széttört.

– Ne hívd így, ha megkérhetlek.

– Minket hibáztatsz Barlowe miatt, miközben ti vagytok azok, akik elhagytátok az iskolát! – Aura az alakzat felénk eső részére mutat, felvillantva a jelvényeit – köztük azt is, amelyiket tűzforgatóként kapott –, ahogy elindul Dain felé.

Dain kihúzza az egyik tőrét, majd a hóba veti, és fegyvertelenül néz szembe Aurával.

– Nem akarok fegyvert fogni rád, Beinhaven.

– Ez sajnos nem választás kérdése – jegyzi meg Aaric halkan. – Komolyan azt hiszi, hogy lebeszélheti a harcról?

Egyesével befeszítem a penge markolatán szunnyadó ujjaimat, készülve, hogy bármikor elhajíthassam, miközben egyre inkább érzem magamban éledezni az erőt.

– Így igaz, elmentünk – folytatja Dain, és ökölbe szorítja a kezét. – De visszajöttünk.

Aura a válla irányába nyúl, mintha megfeledkezett volna róla, hogy azt a tőrét már elhasználta, de nem rántja elő a csípőjénél lévő kardját.

– Eszébe jutott bármelyikőtöknek, hogy csak azért támadtak ránk, mert tudták, hogy nem vagyunk erőnk teljében? Hogy a távozásotok miatt vallott kudarcot a varázsvédelem?

Ajjaj.

– Az igazságot választottuk – kiáltja vissza Dain, és egy ér kidagad a nyakán. – Azt választottuk, hogy segítünk a védtelen…

– Azt választottátok, hogy szétszakítjátok a seregünket! Hogy megosztjátok a kvadránst! – feleli Aura, Dain mellkasának szegezve a kesztyűs ujját, miközben lassú, módszeres léptekkel közeledik felé, aminek láttán még magasabbra szökik a pulzusom. – És aztán hazahozzátok magatokkal az ellenséget, amelyik ellen már évszázadok óta harcolunk, az ellenséget, ami az egyik rajtaütés alkalmával megölte az unokatestvéremet! És szerinted tárt karokkal kellene várnunk őket annak a királyságnak a közepén, amelyet mindenáron el akarnak pusztítani?

A navarre-iak egyetértően zúgolódnak.

– Asszem a srác nem áll nyerésre a vitában – suttogja Aaric. – Igyekszik, de azért nem egy Riorson.

Xaden nem csupán vezette a Negyedik Szárnyat, de az egész kvadráns tiszteletét is elnyerte; és nem mellesleg féltek is tőle. Az állkapcsom megfeszül. Xaden ugyanakkor már nem kadét, és a Lovasok Kvadránsa úgyis csak olyasvalakinek engedelmeskedne, aki egy közülük. Nem egyesítheti azt, amit széttört.

– Xaden nem tudja ezt helyrehozni – motyogom inkább csak magamnak. A francba, utálom, amikor Tairnnak igaza van.

Szerencsére legalább most csendben marad.

– Szükségünk van a röptetőkre! – Dain továbbra is állja a sarat.

– Neked talán szükséged van rájuk. – Aura hangjába némi keserűség vegyül, ahogy megtesz egy további lépést Dain felé. – Viszont mi harcoltunk, és mi védtük meg Basgiathot! Rendíthetetlenek voltunk! Egy pillanatra sem inogtunk meg! – Újabb üdvrivalgás hangzik fel, ahogy politikusokhoz méltó érzékkel fordul az övéi felé.

– Nem tudja elnyerni a tömeg egyetértését. Aura tényleg ki fogja hívni – figyelmeztet Aaric, és a tekintete a sárkányokból és griffekből álló hallgatóságra téved. Egyszer csak eszembe jut, hogy kicsoda valójában.

– Nem konyítasz véletlenül a szónokláshoz? – kérdezem Aarictól, és közben már olyan melegem van, hogy ki kell gombolnom a röpkabátom legfelső gombját. – Úgy rémlik, a családodtól nem idegen az ilyesmi.

– Csak nem azzal lepleztem le magam, hogy lemondtam a születésemtől fogva birtokolt előjogaimról azért cserébe, hogy jó eséllyel szörnyethaljak a hadiiskolában? – feleli szárazon.

Ezt jobb híján „nem”-nek veszem.

– Mit mondasz? Az ő legerősebb harcosuk a miénk ellen? – Aura megkocogtatja a véres kezével a szívét. – Ajánlatom van a számodra, szárnyvezető. Ha legyőzöl, életben hagyjuk a röptetőidet. Ha viszont nem vagy hajlandó kiállni, vérbe borítjuk az udvart.

A navarre-iak kiabálásától még a fogsorom is összekoccan.

– Nem Dain a legerősebb harcosotok – csipogja Andarna.

– Dain el tud vele bánni. – Nem az apja az egyetlen oka, amiért idáig vitte, azonkívül a varázslás nem engedélyezett a kihívások alatt. Minden mozdulatukat árgus szemmel követem, ahogy Aura a kesztyűje ujját kezdi húzogatni ahelyett, hogy egy újabb tőrért vagy a kardjáért nyúlna. A gyomrom megfeszül. Kizárólag egyetlen oka lehet, amiért szüksége van a szabad kezére.

Márpedig a tűz minden esetben legyőzi az emlékolvasást.

Aura a köztük lévő letaposott hóra mutat.