Kim Dzsongun

Az észak-koreai diktátor
felemelkedése és uralma

Anna Fifield

részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
The Great Successor - The Divinely Perfect Destiny of Brilliant Comrade Kim Jong Un by Anna Fifield
PublicAffairs, Hachette Book Group, 2019

Copyright © 2019 by Anna Fifield
Jacket design by Pete Garceau
Jacket illustration by vectorportal.com
Cover copyright © 2019 Hachette Book Group, Inc.
Hungarian translation © Tábori Zoltán, 2020, 2025

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő Déri Ákos
Olvasószerkesztő Varga Anita
A borítót az eredeti alapján Hlatki Dorottya készítette
Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

ISBN 978 963 604 850 1

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Észak-Korea huszonötmillió lakosának.
Legyetek szabadok mihamarabb, hogy beteljesíthessétek álmaitokat!

Hisz tudok mosolyogni s ölni közben,
Helyest kiáltani, hol fáj szívem,
Orcáimat mű könnyel nedvesítni,
Mintázni arcom minden alkalomhoz…
Én a kaméleonnak színt adok,
Alakot, ha kell, mint Proteus váltok,
Leckére fogom gyilkos Machiavellt,
Mindezt tudom – koronát kapni nem?
(Richárd monológja a VI. Henrikben,
III. rész, III. felvonás, 2. szín,
Németh László fordítása)

Szerzői jegyzet

E könyv Észak-Koreából szökött megszólalói közül sokan nevük elhallgatását kérték. Félnek, hogy ezzel veszélybe sodornák a még Észak-Koreában élő családtagjaikat. Ezekben az esetekben vagy álnevet használtam, vagy meg se neveztem őket.

Előszó

Az Air Koryo Phenjanba tartó 152-es járatán ültem, hatodik alkalommal utaztam az észak-koreai fővárosba Kim Dzsongun hatalomátvétele óta. 2014. augusztus 28-a volt.

Újságíróként Észak-Koreába látogatni mindig bizarr, felvillanyozó és csalódást keltő élmény, de ez az út a szürrealizmus új csúcsait hódította meg.

Egyrészt Jon Andersen, a 140 kilós San Franciscó-i díjbirkózó mellett ültem, akit a szorítóban csak Izomembernek neveznek, és olyan fogásairól híres, mint a vetődéses nyaktörő és a gorilla-satudobás.

Andersen mellé azért kerültem a business osztályra (bizony, a kommunista állami légitársaság osztályokba sorol!), mert egy utas cserélt velem, hogy a barátja mellett ülhessen a turistaosztályon. Betelepedtünk az öreg Iljusin sugárhajtású utasszállító vörös ülésébe, amely a fehér csipketerítős fejtámaszával és arany brokátpárnáival úgy nézett ki, mint egy fotel a nagyi szobájából.

Andersen egyike volt azon amerikai pankrátoroknak, akik a pályájuk delelőjén túl Japánba vetődtek, ahol a testméretükkel még olyan mutatványnak számítottak, amilyennek a hazájukban már rég nem. A szigetországban szerény hírnévnek és jövedelemnek örvendtek. Ám továbbra is piacképesek maradtak, úgyhogy úton voltak egy párját ritkító haknira, minden idők első phenjani nemzetközi profi birkózóversenyére, erre a küzdősportokat összefogó hétvégi rendezvényre, amelyet Inoki Antonio, a lóarcú japán díjbirkózó szervezett a világbéke szellemében.

Amikor felszálltunk, Andersen azt mondta, kíváncsian várja, milyen is igazából Észak-Korea, az amerikai média kliséitől mentesen. Nem volt szívem elmagyarázni neki, hogy ő egy olyan talány felé tart, amelyet évtizedek munkájával kifejezetten úgy szerkesztettek meg, hogy egyetlen odalátogató se vehesse észre, milyen is igazából Észak-Korea, ugyanis egyetlen spontán találkozásban vagy átlagos étkezésben sem lesz része.

Amikor legközelebb láttam Andersent, kis fekete Lycra sortot viselt – egyesek esetleg alsóneműnek neveznék –, a derékrészén IZOMEMBER felirattal. Az „Íme, a macsók macsója!” rigmust skandálták a hangszórók, mire hetykén beszaladt a phenjani Rjugjong Csung Dzsu-jung Gimnázium csarnokába 13 ezer gondosan kiválogatott észak-koreai elé.

Sokkal megtermettebbnek látszott, mint felöltözve. A lélegzetem is elállt, ahogy a bicepsze meg a combizmai túltöltött hurkaként majd kirepedtek a bőréből. El se tudtam képzelni, milyen megütközést kelthet ez az észak-koreaiakban, akik közül sokan már tapasztaltak olyan éhínséget, amilyenbe honfitársaik százezrei haltak bele.

Pár pillanat múlva egy még megtermettebb díjbirkózó, Bob Sapp bukkant elő fehér, tollas-flitteres fejdíszben. Szemlátomást inkább a New Orleans-i karneválhoz öltözött, mintsem a koreai remetekirálysághoz.

– Nyírjuk ki őket! – kiáltott oda Andersen Sappnek, és a két amerikai rárontott a két sokkal kisebb japán birkózóra.

Nemigen láttam valaha is ennél idegenebb és tudathasadásosabb dolgot Észak-Koreában: amerikai bohózat a világ legellenségesebb propagandistáinak otthonában. A megtévesztés terén korántsem járatlan észak-koreai nézők hamarosan ráébredtek, hogy ez az egész minden ízében meg van rendezve, és sokkal inkább szórakoztató műsor, mintsem sportverseny. Ennek tudatában jót nevettek a színészkedőkön.

Nekem azonban nem volt annyira egyértelmű megkülönböztetnem a valósat a valótlantól.

Hat éve jártam utoljára Észak-Koreában. A New York-i Filharmonikusok társaságában, 2008 telén. Az az utazás történelmi fordulópont érzését keltette bennem abban az időben.

Az Egyesült Államok legtekintélyesebb zenekara egy olyan országban lépett fel, amely Amerika-gyűlöletre épült. Az amerikai és az észak-koreai zászló úgy állt a színpad két szélén, mint valami könyvtámaszték, és a zenekar az Egy amerikai Párizsbant játszotta Gershwintől.

– Meglehet, egy zeneszerző egyszer még darabot ír Amerikaiak Phenjanban címmel – jelentette ki a karmester, Lorin Maazel a hangversenyteremben ülő észak-koreaiaknak. Később eljátszották az Arirangot, az elválásról szóló szívfacsaró koreai népdalt, ami jól láthatóan még e gondosan megválogatott phenjaniakat is megindította.

De a fordulat nem következett be.

Még abban az évben Észak-Korea Kedves Vezetője, Kim Dzsongil súlyos agyvérzést kapott, élet és halál közt lebegett. Ettől kezdve a rendszer egyetlen és csakis egyetlen dologra összpontosított: hogy biztosítsa a Kim-dinasztia fennmaradását.

A színfalak mögött tervek formálódtak arra, hogy Kim Dzsongil legkisebb fiát, az akkoriban még csak huszonnégy éves fiatalembert, Kim Dzsongunt iktassák be Észak-Korea következő vezetőjének.

Még két újabb év telik el, mire trónra lépését bejelentik a külvilágnak. A történtek után néhány politikai elemző abban reménykedett, hogy Kim Dzsongun reformernek bizonyul. Végtére is Svájcban tanult, Nyugatot járt ember, megérinthette a kapitalizmus. Tán csak megpróbál meggyökereztetni belőle valamennyit Észak-Koreában!

Hasonló reményeket fűztek Szíria tekintetében a Londonban végzett szemészhez, Bassár el-Aszadhoz 2000-ben és később Mohamed bin Szalmán szaúdi koronaherceghez, aki bejárta a Szilícium-völgyet, és engedélyezte a nőknek az autóvezetést, miután hatalomra került 2017-ben.

Kim Dzsongun esetében is mutatkoztak kezdetben pozitív jelek, vélte a szöuli Yonsei Egyetem Kína-szakértője, John Delury, aki arra utaló jeleket keresett, hogy a fiatal vezető reformokat és fellendülést hoz Észak-Koreába, ugyanúgy, ahogy Teng Hsziao-ping tette ezt 1978-tól Kínában.

De legfőképp egy egészen másfajta derűlátás uralkodott – a bizakodás, hogy közel a vég.

A szomszédos Szöultól a távoli Washingtonig sok kormánytisztviselő és elemző merész jóslatokba bocsátkozott, hol szőrmentén, hol világgá kiáltva jövendöltek széles körű bizonytalanságot, Kínába való tömeges kivándorlást, katonai puccsot, közeli összeomlást. Az összes lélekharang-kongatás mögött meghúzódott egy közös gondolat: nem létezik, hogy ez a rendszer túlélje a hatalom átmentését egy harmadik Kim nevű diktátornak, pláne egy huszonévesnek, aki flancos európai iskolákban tanult, kedvenc csapata a Chicago Bulls, és tudhatóan semmiféle katonai vagy államigazgatási tapasztalattal nem rendelkezik.

Victor Cha, aki főtárgyalói szerepet töltött be George W. Bush kormányában, kerek perec azt jósolta a New York Times hasábjain, hogy a rendszer hónapokon, de akár heteken belül összedől.

Meglehet, Cha ütötte meg a legmarkánsabb hangot a jóslataival, bár korántsem volt ezzel egyedül. A legtöbb Észak-Korea-szakértő úgy hitte, hogy küszöbön áll a vég. A nagy többség egyöntetűen kételkedett abban, hogy Kim Dzsongun felnő a feladathoz.

Én is kételkedtem. Nem tudtam elképzelni Észak-Koreát a Kim család immár harmadik nemzedékének vezetésével. Évek óta figyeltem Észak-Koreát hol testközelből, hol a távolból. 2004-ben a Financial Times Szöulba küldött tudósítani mindkét Koreáról. Ez egy tartós megszállottság kezdetét jelentette.

Az elkövetkező négy évben tíz alkalommal jártam Észak-Koreában, ebből öt riportúttal Phenjanban. Bejártam a Kim-emlékhelyeket, és interjút készítettem kormányhivatalnokokkal, vállalatvezetőkkel és egyetemi tanárokkal – mindannyiszor az elmaradhatatlan rezsimfelvigyázóim társaságában. Az ő dolguk volt biztosítani, hogy semmi olyat ne láthassak, ami megkérdőjelezhetné az elém tárt, gondosan elrendezett tablót.

Egész idő alatt azt kerestem, hol dereng fel az igazság. A rezsim minden erőfeszítése dacára nem volt nehéz meglátni, hogy az ország az összeomlás szélén áll, hogy semmi sem olyan, mint amilyennek látszik. A gazdaság alig működött. Nem lehetett nem észrevenni a félelmet az emberek szemében. A Kim Dzsongilnek szóló taps, amikor alig ötven méterre álltam tőle egy phenjani stadionban 2005-ben, nagyon úgy tűnt, hangszóróból jön.

Ez a rendszer nem folytatódhat harmadszori nemzedékváltással, ugye.

Az elemzők, akik széles körű reformokat jósoltak, tévedtek. Akik gyors összeomlást jósoltak, szintén tévedtek. Én is tévedtem.

2014-ben, hat év távollét után visszatértem a Koreai-félszigetre a Washington Post kiküldött újságírójaként.

Néhány hónapot töltöttem el új posztomon és Kim Dzsongun lassan három évet a hivatalában, amikor elmentem tudósítani a phenjani birkózóviadalról. Az újságírók ilyesmiket csinálnak, hogy beutazási engedélyt kapjanak Észak-Koreába.

Leesett az állam.

Tudtam, hogy építkezési láz dúl a fővárosban, de hogy ilyen mértékű, azt nem hittem volna: minden második sarkon új toronyház vagy színház nőtt ki a földből a városközpontban. Azelőtt szokatlan látványnak számított akár egyetlen vontató is, és most egyszeriben teherautók és daruk segítettek az olajzöld katonaruhás embereknek felhúzni az épületeket.

Korábban az utcákat járva még csak rám se pillantott senki, noha nem minden nap jött velük szembe külföldi az utcán. Leszegett fejjel mentek el mellettem. Most könnyedebb légkör uralkodott a nagyvárosban. Az emberek jobban öltözöttek voltak, kiskölykök száguldoztak vadiúj márkás görkorival a lábukon, és az egész hangulat sokkal oldottabb volt.

Szó se róla, az élet továbbra sem lehetett leányálom a kirakatfővárosban: az emberek még mindig hosszú sorokban vártak a lerobbant trolibuszokra, még mindig számtalan öregasszony cipelt hétrét görnyedve hatalmas zsákot a hátán, és továbbra se mutatkozott egyetlen kövér ember sem. Sőt még csak pirospozsgás sem. Eltekintve az ország első emberétől. De az nyilvánvaló volt, hogy Phenjan, a Kim Dzsongunt hatalomban tartó elit lakhelye korántsem elveszett város.

Hét évtizeddel a Koreai Népi Demokratikus Köztársaság megalapítása után sem láttam repedezés jeleit a kommunista homlokzaton.

E hét évtized során számos kegyetlen diktátor került hatalomra és uralkodott a népét sanyargatva és a saját érdekeit előtérbe tolva. Joszif Sztálin, Pol Pot, Idi Amin, Szaddám Huszein, Moammer Kadhafi, Ferdinand Marcos, Mobutu Sese Seko, Manuel Noriega. Némelyik fantaszta volt, némelyik kleptokrata, sokuk mindkettő.

Családi diktatúrákra is akadt példa. Haitin François „Papa Doc” Duvalier a fiának, Jean-Claude „Baby Doc”Duvaliernek adta át a hatalmat, a szír elnök, Hafáz el-Aszád egyeduralma pedig Bassár fiára szállt. Kubában Fidel Castro a fivére, Raoul hatalomátvételéről intézkedett.

A három Kim esete azonban attól egyedülálló, hogy a családjuk tartósan a markában tartja az országot. Kim Ir Szen uralma alatt az Egyesült Államokban kilenc elnök volt hivatalban, Harry S. Trumantól egészen Bill Clintonig. Japánban huszonegy miniszterelnök váltotta egymást. Kim Ir Szen csaknem két évtizeddel túlélte Mao Ce-tungot, Joszif Sztálint pedig néggyel. Észak-Korea mostanra hosszabb ideje áll fenn, mint ameddig a Szovjetunió létezett.

Rá akartam jönni, hogy ez a fiatalember és örökölt rendszere hogyan kerekedett felül az esélytelenségen. Ki akartam deríteni mindent, ami tudható Kim Dzsongunról.

Megkerestem Kim Dzsongun nagynénjét és nagybátyját, akik gyámkodtak felette, amikor Svájcban járt iskolába. Elmentem Bernbe, hogy vezérfonalra leljek egyéniségformáló tinédzseréveihez, üldögéltem egykori lakása előtt, és körbejártam régi iskoláját.

Kétszer ebédeltem egy szutykos étteremben, a japán Alpokban Fudzsimoto Kendzsivel, a szebb napokat látott szakáccsal, aki szusit készített Kim apjának, és amolyan játszótársa lett a leendő vezérnek. Beszélgettem olyanokkal, akik Dennis Rodman kíséretében jártak Észak-Koreában, és hallgattam a lerészegedésről és megkérdőjelezhető viselkedésről szóló történeteket.

Amint a fülembe jutott, hogy Kim Dzsongun idősebb féltestvérét, Kim Dzsongnamot megölték Kuala Lumpurban, azonnal repülőre ültem, és a helyszínre siettem, ahol mindössze néhány órával korábban orgyilkosok végeztek vele. Várakoztam a halottasház előtt, ahová a holttestét szállították, és figyeltem a bosszús észak-koreai tisztviselőket jönni-menni. Elmentem az észak-koreai nagykövetségre, és azt tapasztaltam, hogy annyira elegük volt az újságírókból, hogy kiszerelték a nyomógombot a kapucsengőjükből.

Megtaláltam Kim Dzsongnam disszidens unokatestvérét, aki lényegében a nővérének számított, és akivel száműzetése után is tartotta a kapcsolatot. A nő huszonöt éve kezdett új életet teljesen új személyazonossággal.

Aztán 2018-ban, a diplomáciai sürgés-forgás közepette sokkal könnyebb lett olyanokat találni, akik találkoztak az észak-koreai vezetővel.

Dél-koreaiak és amerikaiak szervezték meg és felügyelték Kim Dzsongun csúcstalálkozóit Mun Dzsein és Donald Trump elnökkel. Beszélgettem dél-koreai énekestől német sportvezetőig olyanokkal, akik Phenjanban beszéltek vele. Néztem, ahogy a konvoja elhúz mellettem Szingapúrban.

Emellett újra meg újra azzal nyaggattam az ENSZ-misszióba delegált észak-koreai diplomatákat – ezt a sima modorú tisztviselőkből álló gyülekezetet, akik összezárva éltek az East River szigetén, Roosevelt Islanden, és olykor úgy emlegették őket, mint szocialista köztársaságot New York szívében –, nem készíthetnék-e interjút Kim Dzsongunnal. Elrugaszkodott ötlet volt, de nem teljesen őrült. Végül is Kim Ir Szen együtt ebédelt egy csapat külföldi újságíróval 1994-ben, röviddel a halála előtt.

Úgyhogy valahányszor találkoztunk – mindig ebédnél egy marhapecsenyésnél valahol Midtown Manhattanben, ahol ők mindig a 48 dolláros filet-mignon-t rendelték a napi ajánlat helyett –, feltettem a kérdést. Mindannyiszor harsány hahotával fogadták.

Legutóbb, egy hónappal Kim Dzsongun és Donald Trump 2018 derekán tartott csúcstalálkozója után, az amerikai sajtóval való kapcsolattartásért felelős, mézesmázos diplomata, Ri Jongphil ENSZ-nagykövet nevetett a képembe, hozzátéve:

– Álmodozzon csak!

Álmodozás helyett nekiláttam hegyezni a fülem a talmi fővároson kívüli valóságra, ahová a rendszer nem engedett volna ellátogatnom. Találtam olyan észak-koreaiakat, akik ismerték Kim Dzsongunt, nem személyesen, hanem a politikáján keresztül: észak-koreaiakat, akik túlélték a rezsimjét, és sikerült elmenekülniük.

Az Észak-Koreáról tudósító éveim alatt tucatjával, sőt talán százával találkoztam olyanokkal, akik elszöktek a Kim névvel fémjelzett államból. Gyakran „dezertőröknek” hívják őket, de nekem nem tetszik ez a szó. Azt sejteti, mintha valami bűnt követtek volna el azzal, hogy megszöktek a rezsim elől. Szívesebben hívom őket „disszidenseknek” vagy „menekülteknek”.

Egyre nehezebb találni olyan embereket, akik hajlandóak beszélni. Ez részben azért van, mert a menekültek áradata a Kim Dzsongun-években erősen megcsappant a szigorúbb határőrizet és a javuló életkörülmények miatt. Az okokhoz az a körülmény is hozzájárult, hogy a menekültek egyre nagyobb számban fizetséget várnak a tanúságtételeikért, ami nem fér bele az én újságírói etikámba.

De azon szervezeteken keresztül, amelyek segítenek az észak-koreaiaknak a szökésben vagy a Dél-Koreában való beilleszkedésben, tucatjával sikerült olyanokat találnom, akik hajlandók voltak fizetség nélkül is szóba állni velem. Ezek az emberek lefedték a társadalom minden rétegét: tisztviselők és kereskedők, akik nagy lábon éltek Phenjanban, a határvidékek lakói, akiknek a piacozás nyújtott megélhetést, és olyanok, akik megjárták a brutális rendszer börtöneit a legjelentéktelenebb vétkekért.

Akadtak olyanok is, akik bíztak benne, hogy a fiatal vezető pozitív fordulatot hoz, és olyanok is, akiket továbbra is büszkeséggel töltött el, hogy Észak-Korea atomprogramot hajt végre, amire a gazdagabb szomszédaiknak nem telik.

Többekkel Dél-Koreában találkoztam, zömmel olcsó grillétkezdékben a félreeső külvárosokban, miután végeztek az aznapi munkával. Másokkal a Mekong folyó partján beszélgettem, miközben megálltak megpihenni veszélyes menekülőútjukon, ültem velük a padlón a laoszi és thaiföldi kopott hotelszobákban.

És találkoztam néhánnyal Észak-Kínában, az összes közül a legveszélyesebb helyen. Kína az Észak-Koreából menekülőket gazdasági bevándorlókként kezeli, ami azt jelenti, hogy akit elkapnak, visszatoloncolják Észak-Koreába, ahol súlyos büntetés vár rájuk. Bérlakásokban bujkálva mégis vették a bátorságot, hogy elmondják nekem hányattatásukat.

Nyolc országot átölelő, több száz órányi interjúból sikerült összeraknom a Kim Dzsongun nevű kirakóst.

Amit megtudtam, az nem ígért semmi jót az Észak-Koreában rekedt huszonötmillió embernek.

ELSŐ RÉSZ
A TANULÓÉVEK

1. fejezet A kezdet

„Magasztos Kim Dzsongun elvtárs az égiek küldötte és a Pektu-hegy szülötte.”

Nodon Szinmun, 2011. december 20.

Vonszan igazi földi paradicsom, vagy legalábbis paradicsomi hely Észak-Koreában.

Egy olyan országban, amelyet borotvaéles hegyek és köves talaj, szibériai fagyok és villámáradások uralnak, Vonszan keleti partjának környéke a természet szépségét kínáló kevés helyek egyike. A strandja fehér homokos, és védett kikötőjét kis szigetek pettyezik. Az észak-koreaiak egytized százaléka Vonszanban tölti a nyarat. Ez az ő Martha’s Vineyardjuk és Monte-Carlójuk.

Úsznak a tengerben vagy tespednek a tengerre néző villáik medencéiben. Kiszívják az ízletes húst a nagy becsben tartott helyi gyapjasollós rákok szőrrel borított ollójából és kikanalazzák a dús ikrát a belsejükből. Ellátogatnak a közeli Szidzsung-tóhoz, ahol a 41 fokos iszapfürdő állítólag enyhíti a fáradtságot és elsimítja a ráncokat, és a fáradt öreg káder máris úgy érzi magát, mintha kicserélték volna.

Ezt a térséget különösen kedveli az elitek elitje, a Kim család. Itt ért partot Kim Ir Szen álnéven az imperialisták fiatal esküdt ellensége, amikor hazatért Koreába 1945-ben, miután Japán vereséget szenvedett a második világháborúban, és kiűzték a félszigetről.

Itt rejtőzködött a háború befejeztekor mindössze négyéves Kim Dzsongil, hogy kivárja, amíg az apja belavírozza magát az újonnan létrehozott Észak-Korea vezetői pozíciójába. A félszigetnek ezt a felét majd a kommunista Szovjetunió és Kína veszi pártfogásba, míg a déli felének a támogatója a demokratikus Egyesült Államok lesz.

És itt töltötte gyerekkora hosszú, bágyasztó nyarait egy Kim Dzsongun nevű kisfiú, szökdécselt a tengerparton és lovagolta a hullámokat banáncsónakon.

Amikor 1984. január 8-án megszületett – abban az évben, amely a külvilág számára George Orwell író jóvoltából örökre összekapcsolódott az elnyomással és a reménytelenséggel –, a kisfiú nagyapja már harminchat éve irányította a Koreai Népi Demokratikus Köztársaságot. Ő volt a „Nagy Vezető”, a „Nemzet Napfénye” és a „mindig diadalmaskodó Briliáns Parancsnok”, Kim Ir Szen.

A fiú apját, a megszállott filmrajongó, lassan negyvenkettedik életévébe lépő furcsa kis embert jelölték ki a trón várományosának, hogy a rendszer általa nyerje el a világ első kommunista dinasztiájának kétes dicsőségét. Ő lesz a „Kedves Vezető”, az „égiek küldte dicsőséges tábornok” és a „huszonegyedik század vezérlő csillaga”.

Mindketten szerettek Vonszanban időzni. És ugyanígy a kisfiú is, aki egy nap majd a nyomdokukba lép.

Miközben Kim Dzsongun cseperedik, nyaralni ide jár keletre Phenjantól vagy még keletebbre a svájci iskolájától. Jóval később, amikor el akar dicsekedni ezzel az egyszemélyes vidámparkkal, elhív ide egy öntörvényű amerikai kosarast hajózni és bulizni – főleg bulizni. Még jóval később egy ingatlanfejlesztőből lett amerikai elnök „nagyszerű tengerpartnak” fogja magasztalni Vonszant, ideális helynek nagyszerű társasházak építésére.

A Kim-rezsim megosztotta Vonszan természeti szépségét válogatott külföldiekkel, azzal a szándékkal, hogy a „szocialista paradicsom” észak-koreai mítoszát hirdesse. Maga a város nem volt különösebben vonzó. Vonszan teljesen elpusztult a koreai háború folyamatos amerikai bombázásai során, és egyhangú szovjet stílusban épült újjá. Vörös betűs feliratok hirdették, hogy „Éljen nagy vezetőnk, Kim Ir Szen elvtárs!”, és a városközpontban a szürke betonépületek tetején reklámtáblák kínálták az „eszi, nem eszi, nem kap mást” diktatúrát a lakosságnak.

Az őseredeti fehér part Szongdovonban mindig is fő vonzerőnek számított. A nyolcvanas években, amikor Kim Dzsongun játszani kezdett a tengerparton, Vonszan adott helyet a kommunista összejöveteleknek. 1985-ben gyerekek érkeztek a Szovjetunióból és az NDK-ból az ottani úttörőtáborba, és az állami sajtó fényképeket közölt a boldog gyerekekről, akik szerte a világból Vonszanba csődültek nyaralni.1

A valóság egészen más volt – még a nyolcvanas években is, amikor a Szovjetunió még létezett, és még támogatta ázsiai csatlósállamát.

Amikor Lee U Hong, a koreai születésű, de Japánban élő agrármérnök 1983-ban Vonszanba jött tanítani a mezőgazdasági főiskolára, látott egy fiatal nőkből álló osztályt, ahogy az aranyfenyő nevezetű híres faféléről hallgatnak előadást. Azt hitte, látogatáson lévő alsós gimnazisták. Kiderült, hogy a főiskola diákjai – csak az alultápláltságuk miatt évekkel fiatalabbnak tűntek.2

Amikor Lee a következő évben Vonszan híres vadrózsaféléjét kereste a tengerparton, nem talált egyet sem. Egy helybelitől megtudta, hogy az észak-koreai gyerekek annyira éhesek voltak, hogy letarolták őket, és megették a bogyókat.

Lee nyomát se látta azoknak a fejlett mezőgazdasági módszereknek vagy gépesített gazdaságoknak, amelyekkel a kormány és szóvivői oly előszeretettel hetvenkedtek. Ehelyett azt látta, hogy az emberek ezerszám aratják kézi erővel a rizst és a kukoricát.3

A Kim-rezsimet azonban egy mítosz is tartósította. Amikor 1984-ben pusztító áradások sújtották Dél-Koreát, az északiak élelmiszersegélyt küldtek Vonszan kikötőjéből, amely mindössze 120 kilométerre fekszik a demilitarizált zónától, ettől a 4 kilométer széles senki földjétől, amely 1953-tól, a koreai háború befejeztétől választja ketté a félszigetet.

Jóllehet az észak-koreai átlagember is megszenvedte a súlyos élelmiszerhiányt, nyolc hónappal Kim Dzsongun születése után „Segélyküldemény a dél-koreai árvízkárosultaknak” feliratot és az Észak-koreai Vöröskereszt jelvényét viselő zsákokkal hajóztak ki Vonszanból.

„Miután ez volt az első felemelő esemény a szétválásunk negyvenéves történetében, a rakparton túltengtek az érzelmek – tudósított 1984-ben a Nodon Szinmun, a regnáló Koreai Munkapárt szócsöve. – A tágas rakpart vidám búcsúkiáltásoktól visszhangzott… Az egész kikötő megtelt családszeretettel.”

Természetesen Kim Dzsongun erről mit sem tudott. Felhőtlen, elzárt életet élt a család egyik lakóerődjében Phenjanban vagy a vízparti villában Vonszanban, ahol a ház akkora volt, hogy a Kim gyerekek akkumulátoros golfkocsira ültek, ha el akartak jutni egyik helyről a másikra.4

A kilencvenes években, amikor az észak-koreai gyerekek csipkebogyóval táplálkoztak, Kim Dzsongun szusizott és akciófilmeket nézett. Szenvedélyévé vált a kosárlabdázás, és elrepült Párizsba megcsodálni az Euro Disney-t.

2009-ig, amikor belépett a huszonötödik életévébe, a világ legtitkolózóbb rendszerének függönye mögött élt. Hivatalosan ekkor mutatták be az észak-koreai elitnek mint apja utódát, és ekkor készült róla az első hivatalos fénykép Vonszanban. Csak egyszer-kétszer sugározta az észak-koreai televízió, és a kép nagyon szemcsés, de felismerhető rajta a fekete Mao-öltönyös Kim Dzsongun, amint egy fa alatt áll az apjával, bátyjával és húgával és még két férfival.

Vonszan megmaradt rendkívül fontos helynek Kim Dzsongunnak. Miután vezető lett, talán gondtalan ifjonti szórakozása újraéléseként támogatta egy hatalmas vidámpark létrehozását Vonszanban. A város most otthont ad egy hatalmas akváriumnak, benne az üvegmedencéken átvezető látványalagúttal, egy elvarázsolt kastély jellegű tükrök házának és a szongdovoni vízi parknak, ennek a fedett és szabadtéri medencékkel egyaránt rendelkező, széltében-hosszában elnyúló komplexumnak. Van egy forgatott vizű csúszda, amely egész sor kerek medencébe torkollik bele. Igazi szocialista paradicsom, hozzáigazítva a tematikus parkok korához.

Kim Dzsongun megszemlélte a létesítményt 2011 végén, nem sokkal a „szeretett és tisztelt legfőbb vezetővé” válása után. Fehér nyári ingben, a szíve felett apját és nagyapját ábrázoló jelvénnyel hajolt a csúszdák fölé, és járatta végig a tekintetét rajtuk. Széles mosollyal adott hangot „nagy elégedettségének”, hogy Észak-Korea teljesen önerejéből fel tudott építeni egy víziparkot.

Az ugrótoronyból a kamaszok megfigyelhették a színes napernyőket a tengerparton és a vízibicikliket az öbölben. A vonszani nyár „szokatlan látvánnyal köszöntött be, diákok álltak a tengerparti homokban a vállukra vetett színpompás strandgumikkal, és nevető nagyszülők néztek ki a tengerre, kéz a kézben az ugrabugráló unokáikkal” – tudósított az állami média.

Ezek a szórakozási lehetőségek a proletariátusnak állnak rendelkezésre. A bíborban születetteknek megvan a sajátjuk.

A Kim család hatalmas ingatlana magában foglal vízparti luxusvillákat a családtagoknak, továbbá tágas vendégházakat a látogatóknak, fák takarásában és elég messze elhelyezve egymástól a magánélet háborítatlansága érdekében. A tapintat az elit soraiban is nélkülözhetetlen. Van egy nagy úszómedence az ingatlanon belül, valamint partközelben lebegő uszályok beépített fürdőmedencével, hogy a Kimek tengervízben úszkálhassanak a nyílt vízi fürdőzés veszélyei nélkül. Kikötőhangár szolgál tárolóul a Kim család jachtjainak és tucatnál is több jetskijének. Van kosárlabdapálya és helikopterleszálló. Nem messze van egy új kisrepülőtér is, hogy Kim Dzsongun a kénye-kedve szerint maga érkezhessen a saját repülőgépével a nyaralóba.

A család megosztja üdülőterületét az elit más tagjaival, akik a segítségükre vannak a hatalom megtartásában. Vízparti nyaralója van itt az Állambiztonsági Minisztériumnak is, amely többek között a brutális internálótáborokért is felelős. Ugyanez a helyzet a 39-es irodával, azzal a hivatallal, amelyik kifejezett feladata a Kim család pénzügyi hátterének előteremtése. Mivelhogy fáradozásuk e nyaralóhely finanszírozásának záloga, jogos, hogy ők is részesülhessenek a koncból.5

A vonszani tengerpart szokatlan vonása olyasmi, amivel mindeddig egyetlen nyugati Disneyland sem dicsekedhet – merthogy beérik sokkal békésebb tűzijátékokkal –, a rakétakilövők. Kinevezése óta Kim Dzsongun már több tucat rakétát indított és kiterjedt lőgyakorlatokat is felügyelt Vonszan térségéből.

Egy alkalommal azt tekintette meg, ahogy a tüzértisztjei egy új 300 milliméteres löveggel zúznak porrá egy part menti szigetet. Máskor volt, hogy el sem kellett hagynia kényelmes vízparti villáját. Rakétatudósai egyszerűen odagördítettek egy mobil indítóállványra szerelt rakétát a házzal szembe, és Kim az ablakból, az íróasztalánál ülve széles mosollyal figyelte, ahogy felsistereg az égbe Japán felé.

Ugyancsak saját magánstrandján történt, hogy Kim Dzsongun úszógyakorlatot tartott a haditengerészet csúcsvezetőinek 2014-ben. A tengernagyok, akiknek már egytől egyig a nyugdíjas éveiket kellene taposniuk, levetették fehér sapkájukat és díszegyenruhájukat, úszódresszbe öltöztek, majd beszaladtak úszni öt kilométert, „mintha csatatéren volnának ágyútűz nélkül”.

Nem akármilyen látvány volt. Az épp csak a harmincat betöltött új vezető a parton, íróasztala mellől távcsövön nézte, ahogy a nála kétszer idősebb és feleannyira testes emberek a parancsára vergődnek át a tengeren. Katonai tapasztalat vagy képzettség híján is megmutatta nekik a fiatalember, ki a főnök. És ehhez keresve se találhatott volna jobb helyet a hazai pályát jelentő privát strandjánál Vonszanban.

Az, hogy a Kim család jogot formál Észak-Korea vezetésére, a harmincas évekből ered, amikor Kim Ir Szen a japánok ellen harcoló partizánként szerzett hírnevet magának Mandzsúria észak-kínai térségében.

Kim Ir Szen 1912. április 15-én született Kim Szongdzsu néven Phenjan közelében, ugyanazon a napon, amikor a Titanic jéghegynek ütközött és elsüllyedt. Abban az időben Phenjan a kereszténység központjának számított, olyannyira, hogy a Kelet Jeruzsálemeként emlegették. Kim protestáns családban nőtt fel, az egyik nagyapja protestáns lelkész volt.

Két évvel megszületése előtt a Japán Császárság bekebelezte Koreát. Ez egy embertelen megszállás kezdete volt. A japán gyarmatosítók elől a Kim család a húszas években Mandzsúriába menekült, amely térség mágnesként vonzotta a japán megszállás ellen tiltakozó koreaiakat, itt vette fel Kim 1935-ben a »Legyél Nap« jelentésű Ir Szen nevet és lett imperialistaellenes vezér. Hivatalos emlékirataiban Kim a mennyekbe menesztette a japánellenes partizánerőket: „Az ellenség úgy beszélt rólunk, hogy »csupán egy csepp vagyunk a tengerben«, azonban tengernyi ember állt mögöttünk kimeríthetetlen energiával. Le tudtunk győzni egy állig felfegyverzett, erős ellenséget… mert nekünk volt egy erős várunk, amelyet úgy hívtak, a nép, és egy végtelen tengerünk, amelyet úgy hívtak, a tömegek.”6

Észak-Korea hivatalos történetírása eltúlozza Kim szerepét. Az ellenállás gócának állítja be egy olyan időszakban, amikor még kínai és koreai tábornokok voltak a felettesei, és azt állítja, hogy a partizánmozgalom összeomlott volna nélküle. Jóllehet csak fogaskerék volt az ellenállási gépezetben, Kim egyenesen magának tulajdonította Japán legyőzésének dicsőségét a második világháborúban.

Egy ponton, szemben a hivatalos változattal, Kim Ir Szen áttette mandzsúriai állomáshelyét a Szovjetunióba egy nővel, aki 1940-ben a felesége lett, legalábbis polgári alapon. Kim Dzsongszuk valószínűleg csak tizenöt éves volt, és varrónőként dolgozott, amikor 1935-ben megismerkedtek.

1942-ben – megint csak a hivatalos történetírás szerint, de a valóságban 1941-ben – megszületett első fiuk, Kim Dzsongil egy Habarovszk környéki katonai táborban, a szovjet távol-keleti végeken.

Amikor a csendes-óceáni háború befejeződött, és Korea felszabadult a japán uralom alól, a félsziget jövője bizonytalan volt. Csaknem ezernégyszáz éven át egyetlen országként létezett, de az Egyesült Államok és a Szovjetunió, a csendes-óceáni háború két győztese úgy döntött, hogy felosztják egymás közt – a koreaiak megkérdezése nélkül.

Dean Rusk fiatal amerikai ezredes – aki a későbbiekben külügyminiszterségig vitte – Charles Bonesteell tiszttel, majdani négycsillagos tábornokkal egyetemben talált egy National Geographic-térképet. Egyszerűen húztak egy vonalat a Koreai-félszigeten a 38. szélességi kör mentén, és azzal a javaslattal éltek, hogy ideiglenes megoldásként a déli rész kerüljön amerikai irányítás alá, az északit pedig felügyeljék a szovjetek. Meglepetésükre Moszkva rábólintott.

Az „ideiglenes” megoldás jóval tartósabb lett, mint azt Rusk és Bonesteel képzelte vagy akarta volna. Demilitarizált zónává alakult az 1950-től 1953-ig tartó véres koreai háború után. Túlélt hat évtizedet – és még fennáll.

A szovjeteknek kellett valaki, akit beiktathatnak új csatlósállamuk vezetőjének. Akire rábízhatják ezt a mintegy 120 ezer négyzetkilométernyi hegyes területet, amely ugyanakkora, mint Mississippi állam, és kicsivel kisebb, mint Anglia.

Kim Ir Szen bejelentkezett a feladatra.

A Habarovszk környéki táborban eltöltött ideje alatt olyan benyomást keltett szovjet jótevőiben, hogy szerepet szántak neki az új észak-koreai rezsimben. Ám annyira jót azért nem, hogy benne lássák Észak-Korea vezetőjét. Ambíciói óvatosságra intettek. Sztálin nem akarta, hogy Kim a szovjet megszálló erőktől független saját hatalmi bázist építsen ki.7

Úgyhogy nemigen fogadta üdvrivalgás, amikor szovjet katonai egyenruhában visszatért Koreába, és a Pugacsov hadihajó kikötött vele Vonszanban 1945. szeptember 19-én. Még arra se kapott engedélyt, hogy csatlakozzon a szovjet csapatokhoz, amelyek kiűzték az utolsó japán megszállókat, és győztesen bemasíroztak Phenjanba.

Moszkva szívesebben látta volna új csatlósállama vezetőjeként a nemzeti aktivista Cso Mansikot. A hatvankét éves, áttért protestáns Cso egy Gandhi és Tolsztoj ihlette erőszakmentes reformmozgalmat vezetett, és bár ideális választásnak nem volt mondható – a szovjetek gyanakvással tekintettek japán kapcsolataira –, az általa meghirdetett oktatás- és gazdaságfejlesztés biztos utat kínált Korea fényes és független jövője felé.8

Kim Ir Szen ezt nem tűrhette. Hamarosan helyezkedésbe kezdett az újdonsült Észak-Korea vezetői posztjának megszerzéséért, ami többek közt szovjet pártfogóinak alkoholmámoros vacsorákon való fogadását takarta örömlányok társaságában.

Ez sokat javított Kim Ir Szen ázsióján a szovjet tábornokok szemében. Alig egy hónappal a visszatérte után Kim Ir Szen megjelent egy phenjani tömeggyűlésen, és elmondott egy szovjet elvtársak által írt beszédet. Amikor a szónoki emelvényre lépett, harsogtak az „Éljen Kim Ir Szen parancsnok!” kiáltások. Merthogy már szájról szájra jártak a bámulatos történetek e kiváló partizánvezérről és merész mandzsúriai hőstetteiről.

Csakhogy az emelvényen álló ember nem illett az elképzelt képbe. Az emberek egy ősz veteránt vártak, egy felvillanyozó személyiséget. Ehelyett olyasvalakit láttak, aki sokkal fiatalabbnak látszott a megadott harmincháromnál, és a méreténél egy számmal kisebb, nyilvánvalóan kölcsönkapott sötétkék öltönyt viselt.

Mindennek tetejébe Kim Ir Szen még csak nem is igazán volt járatos a koreai nyelvben: miután harminchárom évéből huszonhatot száműzetésben töltött, így csekély iskolázottságára kínaiul tett szert. Akadozva adta elő a kommunista fogalmakkal teletűzdelt, ügyetlenül koreaira fordított, dagályos szöveget, amelyet a szovjet megszálló erők írtak neki. Ráadásul, hogy teljes legyen a kiábrándulás, Kim „hápogó hangon” beszélt, fogalmazott később Cso titkára.9

Egy jelenlévő azt állította, hogy „a frizurájával úgy nézett ki, mint egy kínai pincér”, illetve mint egy „kövér kifutófiú a szomszédos kínai büféből”. Mások szélhámosnak vagy szovjetbérencnek nevezték.10

Kim Ir Szen felsült.

De a szerencse rámosolygott, amikor Sztálin csapata rájött, hogy a békebarát Cso se nem kommunista, se nem balek. Cso elkezdett bosszantó követeléseket tenni az ország független irányításával kapcsolatban. A színtelen-szagtalan Kim Ir Szen egyszeriben hasznavehető, célirányos alternatívának mutatkozott.

Csót gyorsan letartóztatták és eltüntették, és Moszkva eldöntötte, hogy ez a becsvágyó, nagy reményű ifjú az ő emberük. Egyre feljebb tuszkolták a ranglétrán, amíg a szovjet megszállás hivatalosan véget nem ért. 1948. szeptember 9-én bejelentették a Koreai Népi Demokratikus Köztársaság megalapítását, és a vezetőjének Kim Ir Szent iktatták be.

A kinevezése pillanatától Kim olyan mindent átható személyi kultusz kiépítésébe kezdett, amelynek fényében Sztálin dilettánsnak tűnik fel. Egy év se telt bele, és már „a Nagy Vezető” címet viselte. Szobrai bukkantak fel itt is, ott is, és megkezdődött a történelem újraírása.

A beszédet, amellyel 1945-ben lebőgött, Kim hivatalos életrajzírója felemelő pillanatnak állította be. Az emberek „nem tudták levenni a szemüket nemes alakjáról”, és tapsviharban törtek ki „nagy vezetőjük iránti határtalan szeretetükben és tiszteletükben”.11

Kim Ir Szen sietve létrehozta a koreai néphadsereget is. A vezetői posztokra régi társai kerültek, akik kivették részüket a japánok elleni küzdelemből. Kim terveket szőtt a Dél-Korea feletti hatalom megkaparintására, és egy moszkvai értekezleten 1949 márciusában arról győzködte Sztálint, hogy támogasson egy katonai inváziót az ország egyesítése érdekében. Sztálin lecsitította – nem akart háborút kezdeni az atomfegyvert birtokló Amerikával –, és megmondta Kimnek, hogy Észak csak akkor léphet, ha őt éri támadás.

Kim és tábornokai azonban irigykedve nézték, ahogy a kínai kommunisták kiebrudalták Csang Kaj-seket és Nemzeti Pártját, a Kuomintangot 1949 végén. Kim tovább zaklatta Sztálint Dél-Korea lerohanásával, különösen azután, hogy abban az évben az Egyesült Államok kivonta onnan összes harci alakulatát, és a félsziget alsó fele védtelenül állt.

Egy évvel azután, hogy Kim Ir Szen először hozakodott elő háborús tervével, Sztálin végül beadta derekát, és elvben jóváhagyta az inváziót – feltéve, hogy Kína részéről Mao Ce-tung is belemegy. Kim 1950 májusában Pekingbe ment, és megpróbálta meggyőzni Maót, de a kínai vezetőt sokkal inkább foglalkoztatta Tajvan az odamenekült Csanggal és nemzeti kormányával. Végül azután barátkozott meg az ötlettel, miután Sztálin jobb belátásra bírta.12

Kim Ir Szen megragadta a lehetőséget. 1950. június 25-én hajnalban az észak-koreai néphadsereg katonái 150 szovjet gyártmányú T-34 harckocsival áthajtottak a demarkációs vonalon, és behatoltak Dél-Koreába. Hét gépesített hadosztály viharzott Szöul felé, nyomukban az észak-koreai gyalogsággal.

Az észak-koreaiak elfoglalták az egész országot egy kis térség kivételével délkeleten, Puszan városa körül. Úgy nézett ki, gyerekjáték lesz a győzelem.

Douglas MacArthurt, a Japánban állomásozó amerikai katonai erők parancsnokát meglepte a támadás, de gyorsan reagált. Csapatai szeptemberben partra szálltak Incshon lapályain, Szöultól délnyugatra, és visszaszorították az északi hadsereget. Kína érzékelte, hogy a dolgok rossz irányt vettek, és csapatokat küldött Észak-Korea megsegítésére.

Hat hónap elteltével az északi hadsereg ugyanott állt, ahonnan elindult, a 38. szélességi körön. Az elkövetkező két és fél évben mindkét oldal megrekedt, képtelen volt előnyt szerezni.

Nem mintha az Egyesült Államok nem igyekezett volna feloldani a patthelyzetet. Alig öt évvel Hirosima és Nagaszaki irdatlan pusztulása után MacArthur halálos komolyan felvetette az ötletet, hogy dobjanak atombombát Észak-Koreára.

Az atomtámadás lehetőségét gyorsan kizárták. De az Egyesült Államok a szó szoros értelmében a felperzselt föld taktikáját hajtotta végre hagyományos bombákkal, 635 ezer tonnát zúdított a félsziget északi felére, jócskán meghaladva a második világháború alatt az egész csendes-óceáni hadszíntéren ledobott 503 ezer tonnát.13 Phenjanra 200 ezer bombát szórtak – minden lakosra jutott egy a fővárosban.

Curtis LeMay, az Egyesült Államok stratégiai légiparancsnokságának főparancsnoka kijelentette, hogy a bombázói „felégettek minden várost Észak-Koreában”. Miután kifogytak a városi célpontokból, nekiláttak az áramtermelésre és öntözésre szolgáló duzzasztóművek lerombolásához, elárasztva a földeket és elpusztítva a termést. A légierő panaszkodott, hogy már nincs mit bombáznia.14 A háború után egy szovjet felmérés azt állapította meg, hogy Észak-Koreában az összes építmény 85 százaléka megsemmisült.

A háború végére a történészi számítások szerint csaknem hárommillió koreai – a félsziget népességének 10 százaléka – meghalt, megsebesült vagy eltűnt. LeMay úgy becsülte, hogy körülbelül kétmillióan vesztették életüket Északon.15 A harcokban mintegy 37 ezer amerikai katona esett el.

E roppant pusztítást követően és jóval annak belátása után, hogy egy nekifutásra sem a kínaiak és szovjetek támogatta Észak, sem az amerikaiak támogatta Dél nem tud nyerni, a két fél fegyverszünetben egyezett meg és 1953. július 27-én a harcok befejeződtek. Ám mivel békeszerződés aláírására nem került sor, a háború hivatalosan soha nem ért véget.

Északon Kim Ir Szen rendszere egy amerikai segítséggel Dél által indított offenzívára hárította a felelősséget a háború kirobbantásáért; ezt a hazugságot Észak-Koreában mind a mai napig terjesztik. A rezsim magát nyilvánította győztesnek.

Észak-Korea még ma is „a hazáért vívott győzelmes felszabadító háborúnak” nevezi az összecsapást. Az emlékének múzeumot szentelnek Phenjanban, ahol megtekinthetők a lelőtt amerikai harci gépek gondosan megőrzött roncsai. A kegyetlen háború emlékének elevenen tartása arra szolgál, hogy a lakosság ébersége egy percre se lankadjon, és egy emberként sorakozzon fel a Kim család mögé.

Közvetlenül a háború után Kim Ir Szen azzal szilárdította meg vezetői szerepét a romokba döntött ország élén, hogy személyesen felügyelte az Észak-Korea szövetségesei által finanszírozott nagyarányú újjáépítési munkálatokat. Felszámolta a rivális frakciókat, továbbá eltávolított számos magas rangú katonai vezetőt és munkapárti politikust, miután őket hibáztatta a vagyonban és az életben esett veszteségekért.

Eközben a propagandistái fokozott erőbedobással folytatták a személye köré szőtt nimbusz építését. A szovjet tisztviselők – akiktől pedig korántsem volt idegen a személyi kultusz – kezdtek aggodalmuknak hangot adni a miatt a mód miatt, ahogyan Kim Ir Szen kiköveteli az észak-koreai néptől a feltétlen tiszteletet.

Egy 1955-ös keltezésű szovjet táviratban az Észak-Koreában állomásozó szovjet tisztviselők rámutattak arra, hogy „a Kim Ir Szen iránti talpnyalás és szolgalelkűség egészségtelen légköre” tapasztalható a Munkapárt vezető tisztségviselői közt.16 Ekkorra már a Szovjetunió is letérőben volt az ilyesfajta bálványozás útjáról. Sztálin meghalt, és Hruscsov zárt körben elmondott beszédben ítélte el az elődje által megkövetelt tömjénezést.

Az új vezető ahhoz is nekilátott, hogy megmutassa, ő nem a kínaiak vagy a szovjetek bábja. Elkezdte nagy gondolkodónak beállítani magát, aki független, el nem kötelezett nemzetet irányít.17

Magáévá tett egy hamis ideológiát, amelyet dzsucsénak neveznek, és „öngondoskodásnak” szokás fordítani. Ennek központi gondolata akörül forog, hogy Észak-Korea teljesen önfenntartó, és eredményeit „nemzetünk önmagától” érte el, simán elfeledkezve arról, hogy az állam teljes mértékben függ kommunista jótevőitől. De máskülönben, viszonylag független védelmi és külpolitika kialakításával, Észak-Korea eljutott a nemzeti önellátás bizonyos szintjére.

A dzsucse alkotmányos irányelvvé szentesült a hetvenes években. Azonban mint ahogy Brian Myers újságíró és egyetemi kutató is rámutat, maga az elgondolás annyira súlytalan, hogy az észak-koreai lexikonban a Dzsucse-tornyot, a phenjani emlékművet kétszer olyan hosszú címszó taglalja, mint magát az ideológiát.

Észak-Korea gazdasága a hetvenes évek közepéig még így is nagyobb maradt, mint Dél-Koreáé. Ez részben amiatt volt, mert Északnak rendelkezésére állt az összes természeti erőforrás, úgyhogy Kim Ir Szennek csak újjá kellett építeni a nehézipart és a bányászati ágazatot, amelyet a japán megszállók fejlesztettek ki. Emellett élvezte azokat a javakat, amelyeket a Szovjetunió nyújtott a csatlósállamainak, valamint a szocialista típusú munkaerő-mozgósítás előnyeit. Dél-Koreának a semmiből kellett újrakezdenie a háború után.

A mostanra a hatvanas éveit taposó Kim Ir Szen elgondolkozott az örökségén – és annak biztosításán, hogy az általa létrehozott diktatúra fennmaradjon. Szovjetunió és Kína a kommunista párt testületeire bízta az új vezetők kiválasztását, ezzel szemben Kim Ir Szen azt akarta, hogy a hatalom családban maradjon. Eljátszott azzal a gondolattal, hogy öccsére hagyja örökségét, végül mégis úgy döntött – többeket meghökkentve –, hogy legidősebb fia legyen az utód.

Előbb azonban a rendszernek szüksége volt néhány hétre.

Az észak-koreai Politikai kifejezések szótárának 1970-es kiadása leszögezi, hogy a leszármazáson alapuló utódlás „a kizsákmányoló társadalmak reakciós szokása”. Ezt csendben kihúzták a későbbi kiadásokból.18 Az állami média „pártközpontról” kezdett beszélni, ezzel a kifejezéssel burkoltan Kim Dzsongil tevékenységeire utaltak anélkül, hogy a nevét nyíltan kimondták volna, és Kim Dzsongil elkezdett lépdelni felfelé a Munkapárt ranglétráján.

Észak-Korea szövetségesei elejétől fogva ráéreztek Kim Ir Szen terveire. Az NDK phenjani nagykövete 1974-ben megtáviratozta külügyminisztériumának, hogy országszerte a Munkapárt értekezletein az észak-koreaiakat arra kérték, „esküdjenek hűséget Kim Dzsongilnek abban az esetben, ha valami súlyos dolog történne Kim Ir Szennel”. A nagykövet tájékoztatást adott többek között arról is, hogy a kormányhivatalok falain Kim Dzsongil-portrék kezdtek feltünedezni, olyan mottószerű kijelentések társaságában, melyeket ő mondott az újraegyesítésről vagy a szocializmus építéséről.

A hivatalos kiadványok elkezdték jóindulatú, atyáskodó alakként ábrázolni Kim Ir Szent. Fényképek és festmények mutatják, ahogy árasztja szeretetét a boldog észak-koreaiakra, vagy gyerekek társaságában nevet. Ez a „jóságos császár” arculat tér majd vissza ötven évvel később, amikor Kim Dzsongun a nagyapja nyomdokán a mosolygó diktátor karakterét ölti ugyanúgy magára.

Kim Ir Szen első feleségének és legidősebb fiának ábrázolása először kapott nyomatékot, afféle észak-koreai szentháromságot jelenítve meg. Egyes fényképeken Kim Dzsongil pártoktatókat és filmrendezőket igazít el. „Mindig azt a pózt veszi fel, amely általában Kim Ir Szennek van fenntartva, amikor a KNDK állampolgáraival beszélget – írta a nagykövet. – Ez a vizuális megfigyelés tényszerűen megerősíti korábbi feltételezésünket: Kim Ir Szen legidősebb fiát módszeresen készítik fel az utód szerepére.”19

A Munkapárt 1980-ban Phenjanban tartott VI. kongresszusa ezt hivatalossá is tette. Az ifjabb Kim egy csapásra magas pozíciókba került a Munkapárt három legfőbb szervében, a Politikai Bizottságban, a Nemzetvédelmi Bizottságban és a Titkárságban. Egyedül Kim Ir Szen és Kim Dzsongil töltött be vezető pozíciót egyidejűleg a Munkapárt mindhárom fő szervében.20

Kim Ir Szen azzal mutatta be kiszemelt utódját, Kim Dzsongilt, hogy fia a biztosítéka annak, hogy a forradalmi küldetés folytatódjon „nemzedékről nemzedékre”.

Kim Dzsongil egyre több és több megbízatást vett fel a Munkapártban, valamint elkísérte apját országjáró „helyszíni útmutatásaira”: Észak-Korea állítólag jó szándékú és mindentudó vezetői bevett gyakorlatukká tették, hogy bejelentés nélkül felbukkanjanak és megmondják a parasztoknak, mi módon lesz a legjobb a gabonatermés, illetve a gyárigazgatóknak, hogyan lehet legjobban acélt előállítani. Fényképek tanúsítják, hogy e tudások címzettjei kis jegyzetfüzetekbe szorgalmasan mindent lejegyeztek.

1983-ban Kim Dzsongil tudhatóan először utazott külföldre az apja nélkül, gyárakat tekintett meg a nagy fejlődésben lévő Kínában. A Kedves Vezető nem sokszor látogatott külföldre az évek során, ezt az utazást is Peking forszírozta, azzal a szándékkal, hogy Észak-Koreát kínai mintára, a demokratizálás nélküli gazdasági átalakulás útjára térítse.

„Több mint harminc évet átölelő fáradhatatlan forradalmi tevékenységével a jólét új korszakát nyitotta meg” – magasztalta Kim Dzsongilt a pályafutásáról hivatalosan összeállított észak-koreai élettörténeti kötet, amely röviddel az országvezetővé válása után jelent meg.21

A szűkszavú Kim Dzsongil azonban aligha üthetett volna el jobban élelmes és barátságos apjától. Kim Ir Szen rettenthetetlen partizánként híresült el, aki az imperialista japánok elleni harcot vezette. Kim Dzsongilnak jóformán semmiféle katonai tapasztalata nem volt. A filmrajongó, nagyivó, tupírozott hajú playboy legfőbb hozadéka állami szinten azok a filmek voltak, amelyeket ő rendezett.

Ennek ellenére 1991-ben őt kiáltották ki a koreai néphadsereg főparancsnokának. Ez az év azonban aligha kecsegtetett kedvező előjelekkel a trónutódlás megszilárdításához. A berlini fal végleg megsemmisült, ezt követően pedig, mindössze két nappal Kim Dzsongil előléptetése után a Szovjetunió is összeomlott. A kommunista blokk, amely mind gazdaságilag, mind ideológiailag támogatta az észak-koreai rendszert, nem létezett többé.

Hogy alátámassza a leszármazáson nyugvó utódlás ügyét ezekben a változó időkben, a rezsim kitalált egy fantasztikus történetet Kim Dzsongil származásáról, jócskán merítve a koreai és a keresztény mitológiából egyaránt. Ő nem egyszerűen azért lesz vezető, mert az apja kijelölte, hanem mert a Gondviselés jóvoltából ez a jog őt illeti.

A szülőhelye immár nem a habarovszki partizántábor lett, hanem a Pektu-hegy, az Észak-Korea és Kína határán magasodó tűzhányó, amely kitüntetett szerepet tölt be a koreai kultúrában. A legendák szerint itt született Tangun, a mitikus félig medve, félig istenség, a koreai nép ősatyja. Ez a mesés lény égi eredetet kölcsönöz a koreai népnek, és e történetnek hála Kim Dzsongil is az ég küldöttjeként jelent meg.

Az észak-koreai propagandisták nem elégedtek meg ennyivel. Azt állították, hogy Kim Dzsongil kunyhóban született, és születésekor egy fényes csillag világította meg az eget. Épp csak a jászol és a Szűzanya maradt ki, de a biztonság kedvéért betoldottak a mesébe egy kettős szivárványt, amely csak úgy megjelent a hegy felett. A Szent Pektu vérvonalának mítosza megteremtetett.

Kim Dzsongil szorgosan örökítette tovább ezt a Pektu-vérvonalat az utódlást megelőző két évtizedben. Igencsak bővelkedett feleségekben, szeretőkben – és gyerekekben.

Először 1966-ban vett feleségül egy kellően forradalmi pedigréjű nőt, akit még apja szemelt ki számára. A hírek szerint 1968-ban lányuk született. A házasság azonban nem lett tartós, hiszen 1969-ben elváltak. Az asszony ettől még nagy becsben maradt hosszú ideig ezután is, tizenöt éven át volt a Legfelsőbb Népi Gyűlés tagja és azt követően főiskolai igazgató csaknem húsz évig, jócskán belenyúlva már a Kim Dzsongun-korba.

Kim Dzsongil ezután felszedett egy híres színésznőt, Szong Hjerimet, akire a filmrendezései során figyelt fel. A nő idősebb volt nála, ráadásul házas, és legalább egygyerekes anya abban az időben, de Kim ragaszkodott hozzá, hogy váljon el a férjétől a légyottjaik kedvéért. Beköltöztette az egyik phenjani palotájába, 1971-ben megszületett első fiuk, Kim Dzsongnam. Kim Dzsongil odáig volt az örömtől. A mélységesen hagyománytisztelő, konfuciánus Koreában a fiúkat mindennél többre tartották, mert ők örökítették tovább a család nevét és tartották életben a családfát. De a kapcsolatot és a szerelemgyereket egészen 1975 tájáig eltitkolták Kim Ir Szen elől.

Amikor a gyermek, Kim Dzsongnam mindössze hároméves volt, a Nagy Vezető közölte Kim Dzsongillal, hogy újra meg kell házasodnia. Kim Dzsongil nem árulhatta el, hogy szeretője és gyereke van, ezért engedelmeskedett apja parancsának, és elvette azt a nőt, akit az ő egyetlen „hivatalos” feleségének tekintettek. Két lányuk született.

Nem telt el sok idő, és egy szép fiatal táncosnőn, a koreai nemzetiségű, de Japánban született Ko Jonghin akadt meg Kim Dzsongil szeme. Három közös gyermekük született: két fiú, Dzsongcshol és Dzsongun 1981-ben és 1984-ben, majd 1988-ban egy lány, Jodzsong.

Némileg vitatott, hogy Kim Dzsongun igazából mikor született, egyes források szerint 1983-ban. Felvetődött, hogy a hivatalos születési évét azért változtatták 1982-re, hogy párhuzamba állíthassák az 1912-ben született nagyapjával és az apjával, akinek a hivatalos születési évét 1941-ről 1942-re cserélték.

De Kim Dzsongun nagynénje, Ko Jongszuk csak nevetett, amikor unokaöccse születési dátumáról kérdeztem. Csaknem két évtized telt el, hogy Ko elszökött az észak-koreai rezsimből, de számára nem lehet kérdéses, hogy Kim Dzsongun 1984-ben született. A saját fiát egy hónappal korábban szülte, egyszerre pelenkázta mindkét kisbabát.

A nagynéni gondoskodott a gyerekekről. A nővére, Kim Dzsongil szeretője azzal volt elfoglalva, hogy kiszolgálja Észak-Korea kiválasztott következő vezetőjét a munkapárti és katonai hierarchiában való előmenetelében.

Ko a férjével Phenjanban lakott egy több házból álló zárt lakóparkban – külön ház járt nekik is, és Kim Dzsongilnak is –, az egészet szigorúan őrzött fal vette körbe, valamint egy második fal Kim Dzsongil házát, amely elmondásuk szerint óriási volt, még házimozi is volt benne, és nagy játszószoba a gyerekeknek.

A luxuskörnyezet ellenére a gyerekek viszonylagos elvonultságban éltek. Az unokatestvéreikkel játszottak, vagy az apjukkal voltak, amikor otthon tartózkodott a lakóparkban.

Más gyerekek nem voltak a láthatáron. Az erősen paranoiás Kim Dzsongil mindegyik családját elkülönítette egymástól, ami azt jelentette, hogy a gyerekek úgy nőttek fel, hogy nem ismerték a féltestvéreiket, voltaképpen senki maguk korabelit. Még Svájcba is más és más helyre küldte őket iskolába: Dzsongnam Genfbe ment, a másik három Bernbe.

Kim Dzsongil mindeközben továbbra is vezette az agitációs és propagandaminisztériumot, filmeket rendezett, hivatalos életrajza szerint pedig írt hat operát is. Meg-megjelent az apja oldalán, osztogatta tanácsait a mezőgazdasági módszerektől kezdve a harcászatig mindenről a helyszíni útmutatást nyújtó túráikon.

Aztán eljött a nap, amelyre az összes előkészület irányult: 1994. július 8-án Kim Ir Szen szívrohamban elhunyt. Halálát titokban tartották harmincnégy óráig, amíg a rendszer el nem végezte az utolsó tennivalókat az utódlás biztosítására.22 Aztán a phenjani rádió bejelentette a hírt: „A nagy szív megszűnt dobogni.”

A Koreai Központi Hírügynökség hétoldalas gyászjelentésében az állt, hogy úgy kell megemlékezni Kimről, mint olyan emberről, aki „képes volt a semmiből teremteni valamit… Ősi visszamaradottság és szegénység uralta országunkból erős, független, önfenntartó, saját lábán álló szocialista országot csinált.”23

Bár a rezsim negyedszázada folyamatosan készült erre a pillanatra, Kim Ir Szen halála földrengésszerű esemény volt. A rendszer személyiségkultusz köré épült, és most elveszítette a személyiséget. Most azt a lépést kellett megtenni, amit még egyetlen kommunista rendszer sem: átörökíteni a hatalmat apáról fiúra.

Kim Dzsongil meghirdetett egy hároméves gyászidőszakot, nem azért, mintha apja halála különösebben lesújtotta volna, hanem mert katasztrofális állapotokat örökölt, és mindenáron szerette volna elkerülni, hogy őt hibáztassák.

Pusztító éhínség kezdett tombolni az országban a Kim-rezsim több évtizedes látszatkormányzása okán. A hidegháború alatt nem nagyon igyekeztek bátorítani az élelemtermelést az ország terméketlen földjén, mert a Szovjetunió és Kína folyamatosan küldte az élelmiszer-szállítmányokat. Miután nem érkezett több segély, Észak-Korea kénytelen volt gondoskodni magáról. Ám elegendő termőföld és földművelési szakértelem híján nem tudták megemelni a terméshozamot.

Ez a politikai katasztrófa egybeesett egy sor természeti katasztrófával: áradások és aszályok tették tönkre azt a kevés élelmiszert, amit Észak-Korea képes lett volna előállítani. Senki sem tudja, pontosan hány ember vesztette életét azokban az években. Egyes szakértők szerint félmillió, mások akár a kétmilliót is elképzelhetőnek tartják.

Robbanásszerűen elszaporodtak az utcagyerekek, akiknek a szülei vagy meghaltak, vagy elhagyták őket ez időszak alatt. Elég furcsa módon „virágevőknek” hívták őket, mintha virágról virágra csaponganának nektárt keresve. Valójában lopásból tartották fenn magukat: az aknafedéltől a drótkábelig elemeltek mindent ezekben az években.

A túlélők közül sokan csontvázzá aszalódtak, és úgy maradtak csak életben, ha kiszedegették a kukoricaszemeket a tehénlepényből, vagy patkányt ettek. Néhányan egészen elképesztő tettekre vetemedtek: felütötte a fejét a kannibalizmus, hogy átvészeljék azt a korszakot, amelyet Észak-Koreában szépítőleg „nehéz menetelésnek” neveznek. Eredetileg Kim Ir Szen mandzsúriai gerillaharcát hívták így, és az éhínség idején azért vették elő újra a kifejezést, hogy azt az érzést keltsék, mintha ez egy újabb hősi csata volna a nemzetért.

A rezsim szorítása a népen soha nem látott módon enyhült az éhínség idején. Az élelmiszerjegyek kiosztása megszűnt; az emberek csak magukra hagyatkozhattak. A kommunista állam polgárai szükségből kvázikapitalisták lettek – és a hatóságoknak ezt el kellett tűrniük, mert tudták, hogy az állam semmit nem tud adni.

A válság idején Hamhungban, Vonszantól északra egy fiatalembernek, Pak Hjonjongnak végig kellett néznie, ahogy a szeme láttára hal éhen az öccse, majd a nővére gyerekei, végül pedig a nővére is. Amikor rájött, hogy ő lesz a következő, Pak nekiállt az Észak-Koreában szegényes főételnek számító rizsgaluskát csinálni „kukoricarizsből”, vagyis rizs helyett szárított kukoricából. Egy keveset megevett, de a többit eladta, és a nyomorúságos haszonból megint „kukoricarizst” vett a másnapi adaghoz.

– Beállított a rendőrség, és próbáltak meggyőzni, hogy ne adjam el a galuskát, azzal jöttek, hogy nem szabad behódolnom a kapitalizmusnak, és hogy a Kedves Vezető meg fogja oldani az élelmiszerhiányt – mesélte nekem Pak az észak-kínai Jencsiben, abban a városban, ahol bujkálva élt, miután elszökött Észak-Koreából.24 De a Kedves Vezető a kisujját se mozdította ez ügyben.

Az észak-koreai éhínség szinte pontosan egybeesett Kim Dzsongil hatalomra jutásával, egyszer s mindenkorra társítva őt a rendkívüli nehézségek idejével. Az Észak-Koreából elszököttek még ma is hajlamosak szeretettel emlékezni Kim Ir Szenre és visszasírni azt az időt, amikor Észak-Korea valóban erős és virágzó volt, és nem csak az állami média tálalásában.

Ilyen szeretetben Kim Dzsongil nem részesült. Az észak-koreaiaknak az járt a fejükben: ha annyira törődik velünk, miért éhezünk?

Amikor az éhínség véget ért, és Észak-Korea visszatért a pusztán mardosó éhség és alultápláltság állapotába, Kim Dzsongil gőzerővel belekezdett a hadseregfejlesztésbe. Meghonosította a „katonaság az első” elvét, és a hadsereget állította a hatalmi hierarchia csúcsára. A Koreai Munkapárt, a rezsim politikai mozgatója magáévá tette „a katonaság maga a párt, a nép és a nemzet” jelszót.25 Egy pénzszűkében lévő, hadseregét erősíteni kívánó rendszer számára egy fegyver sem ígérkezhet adott pénzből nagyobb durranásnak, mint az atombomba. A rezsim éveken át minden erőforrását és anyagi eszközét egy titkos atomprogramba fektette. Aztán 2006-ban Kim Dzsongil kiborította a bilit, amikor országa végrehajtotta az első atomkísérletét.

Addigra az immár hatvannégy éves országvezető egyre betegebbnek látszott. Egykor köpcös alakja összeesett, bőre pergamenszerű lett. 2008. augusztus közepén szélütés érte.

Felépült, de amikor végre újra megjelent a nyilvánosság előtt, csak árnyéka volt önmagának. Kisebbnek és soványabbnak látszott, és úgy tűnt, a bal oldala valamennyire lebénult, ami kihatott a lába és a keze mozgására.

Találgatások kezdődtek arról, hogy ki lesz a Kedves Vezető utódja.

A hagyományos koreai trónöröklés szabályai szerint az utód a legidősebb fiú, Kim Dzsongnam kellett hogy legyen.

Az évek során sokaknak meggyőződésévé vált, hogy az elsőszülött eljátszotta jogát a koronára egy 2001-ben történt kínos eset miatt.

Abban az évben Kim Dzsongnamot rajtakapták a tokiói reptéren, hogy Pang Hsziong – „Kövér Medve” kínaiul – névre kiállított hamis dominikai útlevéllel kísérelt meg beutazni Japánba. Kim Dzsongnam a feleségével és kisfiával volt, és azt mondta a japán hivatalnokoknak, hogy csak a tokiói Disneylandet akarta megnézni a családjával. Az eset után száműzetésbe vonult kínai területre, a Hongkong szomszédságában lévő Makaóba, amely otthonául szolgált hátralévő életében. Nem derült ki, hogy önként ment-e száműzetésbe, vagy kényszerítették.

Valójában már sok évvel korábban kegyvesztett lett.

Az anyai ambíciók sokkal nagyobb szerepet játszottak az utódlás kérdésében, mint a fiúi alkalmasság.

Kim Dzsongnam anyja Moszkvában élt többé-kevésbé folyamatosan azóta, hogy Kim Dzsongil 1974-ben összejött a következő „feleségével”. Amikor a nő hazalátogatott Phenjanba, gyakran volt szeszélyes, fejfájós, kiszámíthatatlan; rossz hangulat ülte meg tőle az egész házat. Ráadásul nem háziasszonynak nevelték, hanem hogy nagyra törjön és karriert csináljon. Az alázatos, kötelességtudó feleség szerepének eljátszásához a színésznőnek sose fűlt a foga.

Kim Dzsongun anyja viszont folyamatosan jelen volt Kim Dzsongil életében. A diktátor kedvenc ágyasaként ő vetette el a változás magvait a színfalak mögött. A befolyása mindenütt látható volt, például amikor a Donald kacsa és a Tom és Jerry rajzfilmek hirtelen megjelentek a televízióban, koreai szinkronnal, pontosan abban az időben, amikor a gyerekei rajzfilmnéző korba értek.26

Nagyjából ugyanekkor Kim Dzsongil dührohamot kapott, amikor megtudta, hogy az akkor húszéves Kim Dzsongnam szórakozni jár és leissza magát Phenjanban. Amiért megszegték parancsait, Kim Dzsongnam háznépét szobafogságra ítélte, megvonta élelemellátmányukat, és takarítaniuk kellett maguk után. Még azzal is fenyegetőzött, hogy dolgozni küldi őket, bányamunkára, ugyanoda, ahová a munkatáborokba gyűjtött politikai foglyokat.

Ráadásul Kim Dzsongnamot törvénytelennek tartották, mert az anyja korábban házasságban élt egy férfival, és legalább egy gyereke volt tőle.

Kim Dzsongnam unokatestvére, aki együtt lakott vele, a „másik nő” kezét látta ebben az egészben. Szerinte Kim Dzsongun anyja rendezte így a dolgokat, arra biztatta Kim Dzsongilt, hogy adjon több szabadságot a legidősebb fiának – majd bemószerolta a fiút, amikor az élt ezzel a szabadsággal.27

Szöulban – merthogy a dél-koreai főváros kifogyhatatlan az Észak-Koreával kapcsolatos pletykákból – azt is rebesgetik, hogy Kim Dzsongun nagyra vágyó és számító anyja készakarva szivárogtatott ki adatokat Kim Dzsongnam utazásáról a japán hatóságoknak, hogy elfogják és lejáratódjon.28

Ezzel a gyerekei az utódlási sor elejére kerülhettek, ha eltekintünk néhány kellemetlen körülménytől: törvényesen ő sem házasodott össze Kim Dzsongillel, vagyis gyakorlatilag az ő fiai is törvénytelennek számítottak; Japánban született, az „imperialista agresszorok” országában; és a nővére dezertált.

Legnagyobb fiát, Kim Dzsongcsholt csendes és zárkózott fiúnak mondták a svájci osztálytársak. Fudzsimoto Kendzsi, a japán szusiszakács, aki éveken át szeletelte a halat az uralkodói családnak, arról tudósított, hogy Kim Dzsongcsholból mindig is hiányzott a becsvágy. Akárhogy is, szemlátomást volt benne valamiféle hormonális kiegyensúlyozatlanság, ami azt a gondolatot ébresztette Kim Dzsongilben, hogy „olyan, mint egy kislány”, és alkalmatlan a vezetésre.29

Fudzsimoto arról számolt be, hogy Kim Dzsongil a harmadik fiát, Kim Dzsongunt kente fel trónörökösének. Igaza lett.

Köszönetnyilvánítás

Észak-Koreáról írni magával ragadó, roppant kihívásokkal teli, bosszantó és végtelenül izgalmas vállalkozás, továbbá olyan, ami sosem teljes, mert nem találhatunk mindenre választ. Hálás vagyok mindazoknak, akik megosztották velem meglátásaikat, miközben írni próbáltam erről a kifürkészhetetlen, bezárkózó államról, és hálás vagyok a barátaimnak és családtagjaimnak, amiért e könyv megírására bátorítottak.

Leghálásabb azoknak az embereknek vagyok, akik elmenekültek Észak-Koreából, és hajlandók voltak elmondani nekem a történetüket anélkül, hogy bármi hasznuk származott volna belőle. Mi több, kockára tették ezáltal saját és otthon maradt rokonaik életét. Mégis bátor észak-koreai szökevények tucatjai meséltek nekem órák hosszat nehéz sorsukról, és türelmesen válaszoltak kérdéseimre, így betekintést nyújthattam abba, milyen is az élet Kim Dzsongun Észak-Koreájában. Tartanom kell magamat névtelenségükhöz, de mindannyiuknak köszönöm. A történeteik rendkívül fontosak, és megtiszteltetés számomra, hogy tolmácsolhattam őket.

Ahhoz, hogy megszólaltathassak észak-koreai menekülteket, olyan emberek segítségét kellett kérnem, akik ennek a munkának szentelték az életüket. Személyes közbenjárásuk nélkül nem lehetett volna beszámolni arról, milyen az élet ma Észak-Koreában. Hálás vagyok a következőknek: Jung Gwang-il (No Chain for North Korea); Park Dae-hyeon és csapata (Woorion Alapítvány); Ji Seong-ho (Now Action and Unity for North Korean Human Rights); Kim In-sung (North Korea Database for Human Rights).

Köszönet illeti a csodálatos Lina Yoont, akivel órákon át beszélgettem az észak-koreai nők nyomorúságáról. Lekötelezettje vagyok Sokeel Parknak (Liberty in North Korea), aki nemcsak szenvedélyesen segíti az észak-koreaiakat, hanem tökéletesen tisztában van az észak-koreaiak mindennapjaival.

Az évek során sok más szakértő is megosztotta gondolatait Észak-Koreáról. Ezért szeretnék köszönetet mondani a következőknek: Jieun Baek, Joe Bermudez, Bill Brown, Bob Carlin, Adam Cathcart, Victor Cha, Cheong Seong-chang, Choi Jin-wook, Choi Kang, Cho Bong-hyun, Cho Tae-yong, Cho Yoon-jae, Chun Yung-woo, Ralph Cossa, John Delury, Kenneth Dekleva, Christopher Green, Thomas Fisler, Gordon Flake, Rüdiger Frank, Tatiana Gabroussenko, Ken Gause, Bonnie Glaser, Yoji Gomi, Stephan Haggard, Hahm Chai-bong, Melissa Hanham, Peter Hayes, Siegfried Hecker, Aubrey Immelman, Jiro Ishimaru, Frank Jannuzi, David Kang, Kim Byung-yeon, David Kim, Duyeon Kim, Michael Kim, Kim Seok-hyang, Kim Seung-min, Stephanie Kleine-Ahlbrandt, Bruce Klingner, Lee Hark Joon, Hyeon-seo Lee, Steven Levitsky, Jeffrey Lewis, Mark Lippert, Keith Luse, Michael Madden, Alexandre Mansourov, Patrick McEachern, Curtis Melvin, Alastair Morgan, Tony Namkung, Marcus Noland, Chad O’Carroll, Paik Hak-soon, John Park, Kee Park, Dan Pinkston, Ra Jong-yil, Evans Revere, Christopher Richardson, Greg Scarlatoiu, Geoffrey See, Syd Seiler, Gi-wook Shin, Benjamin Katzeff Silberstein, Sheila Smith, Dan Sneider, Scott Snyder, Hannah Song, Kathy Stephens, Torkel Stiernlöf, David Straub, Sue Mi Terry, Thae Yong-ho, Michael Vatikiotis, Wang Son-taek, Grayson Walker, Joe Yun.

Mások is megosztották velem meglátásaikat, de megkértek, hogy ne nevezzem meg őket, mivel sűrűn utaznak Észak-Koreába. Ők tudják, kikről beszélek, és nagyon hálás vagyok nekik.

Külön megemlítem Andrei Lankovot, aki a tudás kiapadhatatlan forrása azóta, hogy először tettem be a lábamat Szöulba 2004-ben.

Svájcban Titus Plattner megosztotta velem számos riportját, miközben írtam ezt a könyvet, Christina Stucky pedig elkísért a könizi helyhatósági hivatalokba, és segített eligazodnom a svájci diszkréción. Mélységes hálával tartozom Imogen O’Neilnek, aki volt olyan kedves, hogy megossza velem bennfentes információit a Kim családról, és aki egészen nagylelkűen megengedte, hogy felhasználjak részleteket a meg nem jelent könyvéből.

2014-ben az a nagy szerencse ért, hogy a Washington Posthoz kerültem, ahhoz az újsághoz, ahol azonnal otthon éreztem magamat. A szerkesztőim hagyták, hogy rengeteg időt és pénzt áldozzak észak-koreai tudósításokra, és megbíztak ösztöneimben, amikor riportutakra mentem anélkül, hogy tudnám, mit találok. Ez a könyv nagyrészt azokból a riportokból építkezik, amelyeket a Post tudósítójaként írtam négyéves japán és koreai kiküldetésem alatt.

Nagyon szerencsés voltam Will England szerkesztőmmel, aki mindig emelte cikkeim színvonalát, és értékes tanácsokkal látott el, hogyan oldjam meg azokat a zűrös helyzeteket, amelyekben néha találtam magam. Emily Rauhala a folyamatos bátorítás forrása volt, Gerry Shih pedig helyettesített az utolsó hetekben. Köszönet illeti Doug Jehlt és Tracy Grantet ehhez a projekthez nyújtott támogatásukért és azért, amiért nagylelkűen hagytak időt a befejezésére.

Szöulban, valamint a Kínában és Thaiföldön folytatott ügyes-bajos riportútjaimon szerencsémre együtt dolgozhattam Yoonjung Seóval. Nála jobb kollégát és tudósítótársat álmomban se kívánhattam volna. Megszervezett rengeteg interjút emigránsokkal, kedvességével oldottá tette őket, amely rendkívüli módon megkönnyítette a munkát.

E könyv írása közben felbecsülhetetlen értékű anyaggyűjtési és fordítási segítséget kaptam Shinhee Kangtól, Min Joo Kimtől, Yeonji Ghimtől, Min Jung Kimtől és Yuki Odától. Min Joo még az utolsó pillanatokban is a segítségemre sietett fordítások és kérdések kapcsán.

Sokat szenvedett koreai nyelvtanárom, Lee Un-kyung türelmesen hagyta, hogy áttérjünk a nyelvtanleckékről az észak-koreai zsargonra.

Amint elkészültem a munkával, rengetegen szemlézték a kéziratot, számtalan hasznos megjegyzést téve. Őszinte köszönet jár Patrick McEachernek, Titus Plattnernek, Imogen O’Neilnek, Jonathan Pollacknak és Shea Cottonnak. Toby Manhire éles szemmel átnézte a majdnem kész könyvet, és nagyot javított rajta javaslataival.

A lenyűgöző Fyodor Tertiskiy végezte el az olvasószerkesztői munkát, számtalan észrevételt és helyreigazítást tett. Természetesen az összes benne maradt hiba csakis az enyém.

Ügynököm, Flip Brophy kezdettől fogva hitt ebben a projektben, és csodálatos szerkesztőt talált nekem a PublicAffairsnél, Clive Priddle-t, akivel öröm volt dolgozni. Köszönöm továbbá Neil Pierce-nek, Athena Bryannek, Miguel Cervantesnek, Amber Hoovernek, Brooke Parsonsnak és Jocelynn Pedrónak.

Szerencsés vagyok, amiért bátorító mentorokat találtam mindig a legjobb pillanatokban a pályafutásom során: Ann Marie Lipinski vitt be a Nieman Foundation for Journalismba a Harvardon, és felvértezve küldött vissza a nagyvilágba. David Rothkopf győzött meg arról, hogy meglátásaimat és tapasztalataimat könyvben kellene megosztanom. Chung Min Lee ösztökélt tovább, amikor úgy hittem, hogy nem tudom megcsinálni.

Nagyon sokat profitáltam abból, hogy a Japánnal és Koreával kapcsolatos munkák során mellettem volt Sarah Birke, Emma Chanlett-Avery, Danielle Demetriou, Elise Hu, Jennifer Lind és Motoko Rich, akik ez idő alatt barátaimmá váltak. Sok órát töltöttem együtt Tokióban Sandra Fahyvel, akinek tudományos munkássága az észak-koreai emberi jogok terén páratlan. Pekingben Kathy Lang és Yvonne Murray buzdított a célegyenesben.

Tokióban szerencsém adódott olyan barátokra lelni, akik bátorítást, szórakozást és babysittinget is biztosítottak a rakétakilövések és atomkísérletek ideje alatt. Köszönet a következőknek: Tomoko Sugiyama Wilson és Tom Wilson, Rika Beppu és Taito Okiura, Sarah Birke és Philip Blue, valamint Adam Day és Wendy MacClinchy.

Továbbá szeretnék köszönetet mondani azon barátaimnak, akik a távolból támogattak: Emily Anderton, Natalia Antelava, Susie Banikarim, Soung-ah Choi, Emma Jacobs, Lucy Kebbell, Stephanie Kirchgaessner, Flavia Krause-Jackson, Maggie Kymn, Toby Manhire, Leonie Marinovich és Andrew North.

Amikor az első külföldi kiküldetésemen megérkeztem Dél-Koreába, az a szerencse ért, hogy összebarátkozhattam egy kivételes újságíróval, Barbara Damickkel, aki utóbb megírta a Nothing to Envyt, az Észak-Koreáról szóló könyvek zsinórmértékét. Barbara, nagylelkű barát és mentor voltál, és nagyon sokat tanultam tőled!

Apámnak, Briannek köszönhetem az olvasás szeretetét, valamint az utazás és más kultúrák szeretetét. Amikor külföldi tudósító lettem, szinte a szeme se rebbent annak hallatán, hogy Bagdadba, Teheránba vagy épp Phenjanba megyek. Köszönöm, hogy mindig hittél bennem, apa! És köszönöm a kitartó támogatásodat is, Janine!

Amikor felajánlották, hogy Japánba költözzem a Washington Post megbízásából, anyám, Christine hátrahagyva új-zélandi kényelmes életét, életében először vállalkozott arra, hogy külföldre utazzon. Végig a Tokióban töltött négy év alatt szeretőn gondoskodott fiamról, lehetővé téve, hogy szabadon utazhassak és órák hosszat írhassak. Anya, ezt nem tudtam volna végigcsinálni nélküled!

De leginkább fiam, Jude érdemel köszönetet, aki elviselte távolléteimet, és elviselte szórakozottságomat, amikor otthon voltam. Azt kívánom, mihamarabb tudjanak az észak-koreai gyerekek is olyan szabadon beszélni, tájékozódni és annyi Netflixet nézni, mint te!

Anna Fifield

Peking, 2019. március

Jegyzetek

1. fejezet: A kezdet

1Korean Pictorial, 1986. január.

2Lee U Hong: Angu na kyowakoku: Kita Chosen kogyo no kikai. Tokió, 1990, Aki Shobo, 20.

3Uo. 32, 118, 168.

4Yi Han-yong: Taedong River Royal Family: My 14 Years Incognito in Seoul. Szöul, 1996, Dong-a Ilbo.

5Ju-min Park – James Pearson: In Kim Jong Un’s Summer Retreat, Fun Meets Guns. Reuters, 2017. okt. 10.

6Kim Il Sung: With the Century, 2. köt. Pyongyang, 1992, Foreign Languages Publishing House, 54.

7Blaine Harden: The Great Leader and the Fighter Pilot. New York, 2015, Penguin Books, 64–66.

8Bradley K. Martin: Under the Loving Care of the Fatherly Leader: North Korea and the Kim Dynasty. New York, 2006, Griffin, 2006, 46–52.

9Harden: i. m. 67.

10Martin: i. m. 52–53; Andrei Lankov: The Real North Korea: Life and Politics in the Failed Stalinist Utopia. Oxford, 2014, Oxford University Press, 6.

11Baik Bong: Kim Il Sung, 2. köt. Tokió, 1970, Miraisha Publishing, 55–56.

12Martin: i. m. 67.

13Bruce Cumings: The Korean War: A History. New York, 2010, Modern Library Edition, 152.

14Blaine Harden: The US War Crime North Korea Won’t Forget. Washington Post, 2015. márc. 24.

15Richard H. Kohn – Joseph P. Harahan (szerk.): Strategic Air Warfare: An Interview with Generals Curtis E. LeMay, Leon W. Johnson, David A. Burchinal, and Jack J. Catton. Office of Air Force History, 1988, US Air Force, 88.

16Record of a Conversation with Illarion Dmitriyevich Pak, Chairman of the Jagang Provincial People’s Committee, 1955. ápr. 13.

17Suh Dae-sook: Kim Il Sung: The North Korean Leader. New York, 1988, Columbia University Press, 302.

18Don Oberdorfer: The Two Koreas: A Contemporary History. New York, 1998, Little, Brown and Company, 347.

19GDR Ambassador Pyongyang to Ministry for Foreign Affairs, Berlin, 1975. ápr. 14., History and Public Policy Program Digital Archive, Political Archive of the Foreign Office, Ministry of Foreign Affairs, C 6862.

20Kim Hakjoon: Dynasty: The Hereditary Succession Politics of North Korea. Stanford, 2017, Shorenstein Asia-Pacific Research Center, 87.

21Kim Jong Il: Brief History. Phenjan, 1998, Foreign Languages Publishing House.

22Oberdorfer: i. m. 341.

23David Sanger: Kim Il Sung Dead at 82. New York Times, 1994. júl. 9.

24Anna Fifield: Selling to Survive. Financial Times, 2007. nov. 20.

25Kim Hakjoon: i. m. 131.

26Ri Namok, Kim Dzsongnam unokatestvére vélte úgy, hogy Ko Jonghi állt e húzás mögött. Imogen O’Neil: The Golden Cage: Life with Kim Jong Il, a Daughter’s Story. Kiadatlan kézirat.

27Uo.

28Kim Hakjoon: i. m. 153.

29Kenji Fujimoto: I Was Kim Jong-il’s Cook. Tokió, 2003, Fusosha Publishing.

Tartalom

Szerzői jegyzet

Koreai félsziget

A Kim-családfa

Előszó

ELSŐ RÉSZ: A TANULÓÉVEK

1. fejezet: A kezdet

2. fejezet: Az imperialista szomszédság

3. fejezet: Inkognitóban Svájcban

4. fejezet: Diktátorképző

MÁSODIK RÉSZ: A HATALOM MEGSZILÁRDÍTÁSA

5. fejezet: A harmadik Kim a kormányrúdnál

6. fejezet: Nincs több nadrágszíjmeghúzás

7. fejezet: Inkább féljenek, mint szeressenek

8. fejezet: Agyő, Csang bácsi!

9. fejezet: A phenhetteni elit

10. fejezet: Modernség és Y generáció

11. fejezet: Kosarazás az ördögfajzatokkal

HARMADIK RÉSZ: A MAGABIZTOSSÁG

12. fejezet: Pártparti

13. fejezet: A nemkívánatos testvér

14. fejezet: A kincset érő kard

15. fejezet: A bájolgáskampány

16. fejezet: Párbeszéd az ördögfajzatokkal

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

www.libri-kiado.hu
www.nyugatiter.hu

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes
ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban:
www.booklove.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0