Melanie Cheng

Az üreg

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Melanie Cheng: The Burrow

The Text Publishing Company

Wurundjeri Country, Level 6, Royal Bank Chambers, 287 Collins Street,

Melbourne Victoria 3000 Australia

Published by arrangement with The Text Publishing Company, Melbourne

Copyright © Melanie Cheng, 2024

Fordította

Merényi Ágnes

Hungarian translation © Merényi Ágnes, 2026

© Athenaeum Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-627-9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Papp Sándor Zsigmond

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Nyomdai előkészítés: Komlós Andrea

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

JIN

A Gumtree hirdetési oldalon találták.

Eladó: kilenchetes, homokszínű, lógófülű bak törpenyúl keresi szerető gazdáját. Ápolt, szelíd, kézhez szoktatott. Átmeneti táppal, körmölve, féregtelenítve, tetvetlenítve vihető.

A tenyésztő fodrásznő volt, a férje a hadseregben szolgált. Nevetve mesélte Jinnek, hogy tizenegy gyereke van, mintha ennyi kölyök önmagában vicces lenne. Ráadásul elzárkózott attól, hogy beoltassa a nyuszit calicivírus ellen.

– Nem mintha oltástagadó lennék.

Tavasz közepén jártak. Nagy-Melbourne területén már megszüntették a kijárási tilalmat, de egyes korlátozások még érvényben voltak. Most, a délután közepén a néptelen autópálya barackszín fényben úszott. Jin már negyven perce vezetett egymagában, előbb vidéki szőlőskerteken, aztán összegraffitizett külvárosokon át, mellette az anyósülésbe szíjazva a kartondoboz, benne a nyúllal. Csak a doboz tetejébe fúrt, cakkos szélű lyukakon áramlott be a levegő. Vezetés közben Jin elképzelte, ahogy a fodrásznő valamelyik vérbe borult szemű gyereke hegyes bottal rátámad a dobozra.

Amikor lehajtott az autópályáról és megállt egy lámpánál, eszébe jutott, hogy föl kéne emelni a doboztetőt, és ránézni az állatra. Az egyetlen hangot sem adott ki, amióta elhagyták a tenyésztő rozoga házát. Ki tudja, talán már nem is él, gondolta Jin. Lucie – aki megállás nélkül az internetet bújta azóta, hogy Jin és Amy végre engedett a könyörgésének – épp tegnap hozta tudomására, hogy egy félős kisnyúl akár egy kutyaugatástól is szívrohamot kaphat.

A lámpa zöldre váltott, Jin újból az utat nézte, némi megkönnyebbüléssel. A világért sem vallotta volna be Amynek és Lucie-nak, de nyugtalanították az állatok. Gyerekkorában sem tartott semmiféle állatot. A szülei nem szívesen osztották volna meg a lakásukat egy állattal, sőt – Jin erre gyanakodott – más emberekkel sem. Emlékezett rá, hogy nem sokkal a bevándorlásuk után az anyja meglátta, hogy az iskolából hazafelé egy barátja labradorját simogatja, és zuhanyozni küldte egy nagy Dettol szappannal.

De Lucie nem hagyta békén őket. Ez volt az első dolog, amitől igazán fellelkesedett a baleset óta – hát hogy is foszthatnák meg szegény gyereket egy házi kedvenctől mindazok után, amin keresztülment? Amyvel hosszú éjszakákat töltöttek egymás mellett az ágyban, sorolták az érveket és ellenérveket. Mi van, ha elpusztul? Az szörnyű lenne. Lucie-nak. És mindannyiuknak. A nyulak nem az ellenálló képességükről híresek. Ráadásul kölyöknyúl. Bébi. Jin pontosan tudta ilyenkor, hogy Amy sír a sötétben – nem kellett látnia a könnyeket ahhoz, hogy tisztában legyen azzal, vércsöppként szivárognak a puha tollpárnába. Hosszú ideig úgy hallgatta Amy zokogását az ágy túloldaláról, mint egy akadozó szívverést.

Persze vér nem folyt, amikor Ruby meghalt. Ebben az értelemben, gondolta Jin, a fulladás a legtisztább halál. Amikor végre hazaért, nem az aszaltszilva-szerűen gyűrött bőr látványa fogadta, amire ilyen balesetnél számít az ember, Ruby arca simán, szinte áttetszően fénylett. A rémület és zűrzavar kellős közepén is feltűnt Jinnek ez a béke a kislánya vonásain – a nyugalom, amit a pánikban levegőért kapkodó száj, az őrülten ziháló mellkas sem befolyásolt. A mentősök megérkeztek, és átvették az újraélesztést, Jin ekkor már nem akart mást, mint átadni magát a megsemmisülésnek.

Befordult balra, és ismerős nyilallást érzett a mellkasa közepén. Amikor a kardiológus megkérte, írja le, Jin fogfájáshoz hasonlította az érzést. Talán pontatlan volt a hasonlat, mégis valami valóságosra utalt – az érzet a hiány kínját idézte. Egy lyuk, fekély vagy üszkösödő seb állandó mardosását. Az űr, akár az éhség, a honvágy vagy a viszonzatlan szerelem, folyvást önmaga kitöltéséért kiáltott.

Jin benyomta a vészvillogó nagy, piros gombját, és félreállt. Leállította a motort, a kormányra hajtotta a fejét. Kelletlenül belekezdett a légzőgyakorlatokba. Beszív, kettő, három. Kifúj, kettő, három. Beszív, kettő, három. Kifúj, kettő, három. A legutóbbi ülésen a pszichológus halk és leereszkedő hangján azt mondta neki, hogy a légzés lesz az új szuperereje. Jin nem is foglalt új időpontot. De a légzőgyakorlatokat folytatta.

A fájdalom enyhült, Jin fölegyenesedett. A dobozból továbbra sem hallatszott egy árva hang sem – se kaparászás, se nyüszögés, se motoszkálás. Úgy érezte, egyedül van, amitől megkönnyebbült, egészen addig, amíg egy váratlan kép föl nem rémlett előtte: Lucie sápadt arca a hullamerevség kezdeti jeleit mutató, szőrös kis tetem fölött. Megbökte a dobozt, és fölemelte a tetejét.

A belsejében szénából és újságpapírcsíkokból készült, hevenyészett vacok volt. A nyúl az egyik sarokban kucorgott, egészen apróra húzta össze magát. Perceken át csak nézett Jinre, oldalvást sandítva rá rajzfilmszerűen hatalmas szemével. Nem mozdult egészen addig, amíg ő ki nem nyújtotta az ujját, hogy megsimogassa, akkor viszont még kisebbre húzta össze magát, hogy elkerülje az érintést.

Saját, méretes keze és a nyúl vattapamacs-feje láttán Jin mellkasában följebb kúszott a fájdalom, majd – hogy, hogy nem – nevetés formájában robbant ki belőle. Fölnevetett. Talán mert a nyúl csupasz tehetetlensége mellett a saját félelmét (az állattól és minden mástól) teljes képtelenségnek látta. Ő volt a kiszolgáltatott ott, a kartondobozban, az anyósülésen. Jinnek volt választása, és az állat tudta ezt. Megsimogathatta a nyuszi fejét vagy elroppanthatta a gyönge gerincét. Jin visszahúzta a kezét, és becsukta a dobozt.

Amikor Lucie kisbaba volt, utált autózni, Amy klasszikus zenével próbálta megnyugtatni. Jin most valami megnyugtató hangszeres zenét keresett a rádión. Amikor megtalálta, behunyta a szemét, és teljesen átadta magát a muzsikának. Annyira, hogy észre sem vette a mögötte megálló rendőrmotorost. Megdöbbent a szélvédő előtt jelenésként felbukkanó sisakos fejtől. A rendőr intett, hogy húzza le az ablakot.

– Elnézést – mondta Jin, és a maszkja után kotorászott a kesztyűtartóban.

– Van úti engedélye?

Jin először meg akarta mutatni a kórházi belépőkártyáját, de eszébe jutott a nyúl. Figyelte, ahogy a rendőr körülnéz az autóban, majd a pillantása megállapodik a dobozon.

– Állatvásárlásból megyek hazafelé.

A járőr felcsapta a sisak szemellenzőjét.

Jin megpróbálta elképzelni, mit láthat a rendőr: negyvenes évei elején járó, vékony, sűrű hajú, rémült tekintetű ázsiai férfit.

– Úgy tudom, ez engedélyezett – folytatta Jin, hogy megtörje a kínos csendet. – Nem tiltják a közegészségügyi rendelkezések.

A járőr meg se rezdült.

– Milyen állat?

– Nyúl – felelte Jin meglepődve a kérdésen. – A lányomnak viszem. Lucie-nak. De a nyúlnak még nincs neve.

A járőr beárnyékolta a szemét, mert a fák mögött lemenő nap hosszú sugarai éppen rájuk tűztek.

– Nekem is volt nyulam gyerekkoromban.

– Tényleg? – bökte ki Jin. A járőr hangjában váratlan lágyság bujkált, amitől reménykedni kezdett.

– Brutusnak hívták. Németjuhászt szerettem volna, de anya allergiás volt a kutyákra.

A Brutus nevű nyúl említése hallatán Jin elnyomta az arcára kívánkozó mosolyt.

– Aztán elvitte a mixomatózis. – A járőr lejjebb tolta a maszkját, és megvakarta barázdált orra hegyét. – Jöttünk haza a haverokkal a suliból egyik délután, és amikor fölemeltem a ketrec tetejét, ott feküdt mereven, mint egy múmia.

Jin töprengett, vajon illene-e részvétet nyilvánítania, de a rendőr nyula olyan régen pusztult el, és az egész beszélgetés olyan furcsa volt, hogy elbizonytalanodott.

– Anya azt mondta, hogy még tíz évvel később is talált a kanapé mögött nyúlbogyókat, olyan keményre száradtak, mint a légpuskasörét.

Jin erőltetetten fölnevetett, ami inkább köhögésnek hatott.

A járőr gyanakvó pillantást vetett rá.

– Vezetői engedély?

Jin előszedte a tárcáját a farzsebéből, és kivette a kártyát.

A rendőr futólag rápillantott.

– Egyenesen menjen haza. Ne álljon meg útközben.

– Természetesen.

Jin az elhajtó motor után nézett, majd követte a fényesen világító, vörös hátsó lámpa vezérlő csillagát az üres belvárosi utcákon. Vezetés közben folytatta a légzőgyakorlatokat, a fülében dübörgött Az állatok farsangjának zongoraszólama, és nemigen tudta, mit is érez.

Ha nincs kartondobozba dugva, a nyúl láthatta volna, hogy az autó megáll egy élénkkék színű, állványponyvával fedett, földszintes ház előtt. Láthatta volna az előkertet – a poros, kopár, négyszög alakú teret sírhantszerű téglakupacok borították –, és láthatta volna a rózsabokrot, amelyen a vörös bimbók kipattanni készültek a tövises ágak fészkében. Észrevehette volna, hogy enyhén szemerkél az eső, és a víz tócsákba gyűlik a ponyva mélyedéseiben, a téglák sekély lyukacsaiban. Pillantását megragadta volna az egyetlen ablak – szimmetrikus, aranyszínű négyzet –, amelyet nem burkolt be az élénkkék anyag, és nézhette volna egy kislány sziluettjét, feje körül hajának borzas glóriájával. De a nyúl ezekből semmit nem látott.