A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Brad Meltzer: The Inner Circle

Grand Central Publishing, Hachette Book Group, New York 2011

Fordította: Bori Erzsébet

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2011 Forty-four Steps, Inc.

Hungarian translation © Bori Erzsébet, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-118-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

FIAMNAK,
THEÓNAK,
aki akkor jött világra, amikor
a legnagyobb szükségem volt rá.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Tudom, kik tartoznak a belső körömbe. Most sokat felsorolok közülük – beleértve téged, drága olvasó, akinek a támogatása lehetővé teszi mindezt. Akkor hát köszönet az alábbiaknak: első szerelmem és első hölgyem, Cori, aki lökdös, provokál, veszekszik, de ami a legfőbb, hogy hisz bennem. A középiskola óta. Jonas, Lila és Theo a legnagyobb és legszebb kincseim, akik minden áldott nap csodálatra késztetnek. Nincs nagyobb szeretet annál, mint amit irántuk érzek. Jill Kneerim, az ügynökök védőszentje, aki kitartó bajnokom és kedves barátom; Hope Denekamp, Caroline Zimmerman, Ike Williams és minden barátunk a Kneerim és Williams Ügynökségnél.

Ez a könyv a történelemről és a barátságról szól – és a rendkívüli erőről, amelyet a kettő együtt jelent. De arról is, hogy mit meg nem teszünk a családért, ezért hadd gondoljak most a saját családomra, kezdve az apámmal, aki megtanított küzdeni, különösen azokért, akiket a legjobban szeretek, folytatva Bari nővéremmel, aki azóta sem szűnt meg ugyanerre tanítani. És köszönet Willnek, Bobbynak, Aminek, Adamnek és Gildának mindazért, amit a család jelent.

Megosztok egy titkot: íróként csak annyira lehetsz jó, mint az első fogalmazványaid olvasói. Ezért hadd nevezzem meg azt az olvasót, aki nélkül nem lehetnék itt: Noah Kuttler. Minden leírt oldalt Noah lát először. Könyörtelen, éles szemű, és szigorúan képviseli a mesterségbeli tudást. Számíthatok arra, hogy rászorít az intellektuális becsületességre – és arra, hogy ne engedjek a közhelyesség csábításának. Ethan Kline olvassa és javítja az első szövegváltozataimat, amióta csak írásra adtam a fejem; Dale Flam, Matt Kuttler, Chris Weiss és Judd Winick talán maguk sem tudják, hányszor mentettek meg.

Egy ilyen regény esetében, amely mélyen merít a nemzeti történelemből, sokat köszönhetek az alábbiaknak: George H. W. Bush elnöknek, aki számos tekintetben ihletet adott feledhetetlen beszélgetésünk során. És ha már témánál vagyunk, hadd mondjak köszönetet George Washingtonnak, amiért ilyen zabolátlan lángelme volt – a későbbiekben látni fogják, mit értek ez alatt. A Nemzeti Levéltár – ahová mindenkinek el kellene látogatnia – munkatársai, Susan Cooper, Matt Fulgham, Miriam Kleiman és Trevor Plante kalauzoltak és támogattak a kutatás során. Minden őrült kérdésemre választ kaptam tőlük, és a barátságunk lett a fő nyereségem. Külön köszönet Paul Brachfeldnek és elképesztő csapatának – Kelly Maltagliati, Ross Weiland és Mitchell Yockelson –, akiket nem győzök csodálni; Lisa Monacónak, Ben Powellnek, Brian White-nak és minden barátomnak a Homeland Security Red Cell programjában az ötlet kidolgozásához adott segítségükért; Connie Marianónak, a Fehér Ház orvosának és a titkosszolgálatos cimboráknak, akik bevezettek a kedvenc fehér épületembe; Debby Baptiste kalauzolt a föld alatti tárolóüregekben; Steve Baronnak a St. Elizabeth ügyében; Dean Alban, Arturo de Hoyos, Brent Morris, Tom Savini és Mark Tabbert a történelmi tudását osztotta meg velem; és a belső köröm többi tagja, akiket minden könyvem írásakor zaklatok: Jo Ayn Glanzer, Mark Dimunation, dr. Lee Benjamin, dr. David Sandberg, dr. Ronald K. Wright, Edna Farley, Jason Sherry, Marie Grunbeck, Brad Desnoyer és Kim Los Angelesből. További levéltári kutatásokat végzett Juliette Arai, Judy Barnes, Greg Bradsher, Cynthia Fox, Brenda Kepley, John Laster, Sue McDonough, Connie Potter, Gary Stern, Eric VanSlander, Mike Waesche, Dave Wallace, Morgan Zinsmeister és in memoriam John E. Taylor; köszönet A. J. Jacobsnak és Michael Schecknek egyéni gondolkodásmódjáért. Nélkülözhetetlen könyveiért Thomas B. Allennek (George Washington, Spymaster) és Alexander Rose-nak (Washington’s Spies). Végezetül Roberta Stevens, Anne Twomey, Kevin Wolkenfeld, Alison Coleman, Pat Finati, Phyllis Jones, Linda Perlstein és a nagyszerű emberek a Mount Vernonban számos különböző részlettel kapcsolatban segítettek a szakértelmükkel; Ananda Breslof, Kim Echols, Steve Ferguson és Pansy Narendorf önmagukat adták; ezek a barátok a Facebookon és a Twitteren további egyéni vonásokkal szolgáltak: Steven Bates, Beth Bryans, Denise Duncan, Scott Fogg, Abraham Medina, Hector Miray, Matthew Mizner, Lisa Shearman és Jason Spencer; köszönet Rob Weisbach kezdeti hitéért; és természetesen a családomnak és a barátaimnak, akiknek a neve, szokás szerint, itt van ezeken a lapokon.

Szintén köszönet mindenkinek a Grand Central Publishingnél: David Young, Emi Battaglia, Jennifer Romanello, Evan Boorstyn, Chris Barba, Martha Otis, Karen Torres, Lizzy Kornblit; a legkedvesebb és legszorgalmasabb értékesítési csapatnak: Mari Okudának, Thomas Whatleynek és minden jó barátnak, aki annyi idejét és energiáját áldozta arra, amit létrehoztunk. Mondtam már korábban, és ez sohasem változik: valójában ők állnak a mögött, hogy most kézbe vehetik ezt a könyvet. Hála és szeretet Mitch Hoffmannak, aki sosem áll le a szerkesztéssel és szerves része a családnak. Végezetül hadd mondjak köszönetet Jamie Raabnak. Az utóbbi két évben lesújtó veszteségek értek bennünket, amelyek megváltoztatták az életünket. Ez idő alatt ráébredtem, hogy ő nemcsak a szerkesztőm, hanem erőt is kölcsönöz nekem. Örök hálával tartozom neki ezért. Köszönöm, Jamie, hogy haza vezettél, és ami a legfontosabb, köszönet a hitedért.

1989-ben, a Fehér Házban töltött utolsó perceiben Ronald Reagan elnök írt egy titkos feljegyzést – és, a beszámolók szerint, rajzolt egy pulykát. A feljegyzésben ez áll: „Ne hagyd, hogy lenyomjanak a pulykák”. Aztán a papírt becsúsztatta az Ovális Iroda asztalfiókjába, hogy az utódja, George H. W. Bush elnök megtalálhassa.

1993-ban Bush elnök privát feljegyzést hagyott az íróasztalfiókban Bill Clintonnak, aki George W. Bushnak írt üzenetet, ő pedig Barack Obamának.

De van két dolog, amit senki sem tud.

A hagyományt nem Ronald Reagan indította el. Hanem George Washington.

És Reagan rajza? Az távolról sem pulykát ábrázolt.

PROLÓGUS

Tudta, hogy ezt a helyiséget titkok őrzésére tervezték.

Nagy titkok őrzésére.

A Watergate-házból való aktatáskát egy ilyen szobában nyitották ki. Ugyanez volt a helyzet a 9/11-ről írt első jelentésekkel.

Tudta, hogy ez a helyiség – amelyet néha Tartálynak vagy Páncélteremnek is neveznek – elnöki titkokat, nemzeti titkokat és koporsótitkokat őriz, olyan titkokat, amelyeket az emberek magukkal visznek a sírba.

De ahogy ott állt az apró, pasztellesszínű szoba hátsó sarkában, egy helyben ringatózva, nyelve hegyével felső fogsorát simogatva, a levéltáros a fekete keretes szemüvegben tudta, hogy a legfontosabb ebben a helyiségben nem egy szigorúan bizalmas akta vagy egy titkosított irat, hanem az a jól fésült, rózsás arcú férfi, aki magányosan ül a hosszú asztalnál, a szoba közepén.

Tudta, hogy nem szólhat a rózsás arcú férfihoz.

Tudta, hogy nem zavarhatja.

Nem volt más dolga, mint ott állni és figyelni. Mint egy gyerekfelvigyázó.

Abszurd helyzet volt.

Közel egy órája állt már ott.

A világ leghatalmasabb emberére vigyázott: az Egyesült Államok elnökére.

Ezért kellett a védett szoba.

De hiába volt annyi titok ebben a szobában, a levéltárosnak az összekarcolt, fekete keretes olvasószemüvegben fogalma sem volt arról, minek az elrejtésére fogják megkérni.

A levéltáros hangtalanul kifújta a levegőt az orrán át, és az elnök hátára pillantott, majd a titkosszolgálat szőke ügynökére, aki tőle jobbra, a másik sarokban állt.

Ezek a látogatások Orson Wallace elnök megválasztása óta követték egymást. Clinton kocogni szeretett. George W. Bush baseballmeccseket nézett a Fehér Ház-beli rezidenciáján. Obama kosarazott. Minden elnöknek megvolt a maga kikapcsolódása. A többiekhez képest könyvmoly Orson Wallace megtette azt a néhány saroknyi utat a Fehér Háztól a Nemzeti Levéltárig, hogy olvasson.

Hónapok óta járt már ide. Néha még a lányát vagy a nyolcéves fiát is magával hozta. Természetesen megtehette volna, hogy bármilyen dokumentumot bekéret az Ovális Irodába, de ő is úgy volt vele, mint minden elnök: szerette időnként kitenni a lábát a házból. Így kezdődtek az „olvasói vizitek”. George Washington leveleivel indított, amelyeket Benedict Arnoldnak írt, aztán áttért a titkosított JFK-anyagokra, majd vonzalma legújabb tárgyára: Abraham Lincoln kézírásos, polgárháborús felhegyzéseire. Akkoriban, ha főbenjáró esetet tárgyalt a haditörvényszék, az „élet vagy halál” szavazás ügye egyenesen Lincoln asztalára került. Ő döntött személyesen. És Wallace elnök életének mostani káoszában nyilván talál valami megerősítést Lincoln kézírásának furcsa hurkaiban és reszketeg cirkalmaiban.

És mennyivel megnyugtatóbb a kosárlabdázásnál néhány személyes kommentárt írni a jegyzetfüzetébe.

– Még négy perc, uram – jelentette a titkosszolgálat szőke ügynöke a hátsó sarokból, a torkát köszörülve.

Wallace elnök kurtán bólintott és pakolni kezdett, de nem fordult meg.

– Csatlakozik hozzánk Ronnie vagy nem?

Ezt hallva a levéltáros az összekarcolt olvasószemüveggel kihúzta magát. Felettese, Ronald Cobb az elnök egyik legrégebbi barátja volt még a jogi egyetemről. Általában Cobb intézte ezeket a látogatásokat és válogatta ki a felbecsülhetetlen értékű iratokat az elnök számára. De nemrégiben hasnyálmirigyrákot diagnosztizáltak nála, így Cobb sehová sem megy egy darabig.

– Mr. Cobb kemoterápián van, uram – magyarázta a levéltáros még a saját fülében is kissé feszülten csengő hangon.

Wallace elnök erre is csak bólintott anélkül, hogy visszafordult volna, és összecsukta a jegyzetfüzetét.

Ez a mozdulat odavonzotta a levéltáros tekintetét. A halványsárga lapok egy pillanatra szétnyíltak, és esküdni mert volna, hogy Lincoln egyik megbarnult, foltos levelét látta közéjük dugva.

A levéltáros hunyorgott, hogy jobban lásson. De abból a szögből, ahol állt, átlósan az elnök bal válla mögött, a Lincoln-kézirat…

Nem.

Ő az Egyesült Államok elnöke. Soha nem…

Nem, mondta magának a levéltáros.

Nem. Az ki van zárva. Nem.

– Mielőtt elmegyünk, be kell néznem a kis alelnöki helyiségbe – mondta Wallace elnök, elsütve azt a tréfáját, amellyel mindig meg tudta nevettetni az adományozókat. Felállt a székből, és az oldalához fogta a jegyzetfüzetet.

A legújabb kutatások szerint a kínos társasági helyzetbe kerülő emberek átlagosan tizenhét másodpercet várnak, mielőtt megtörik a csendet.

– Elnök úr – szólalt meg a levéltáros habozás nélkül. – Elnézést, de…

Wallace elnök lassan megfordult, ráemelve hűvös, szürke szemét és megvillantva azt a meleg, atyai vigyort, amely megnyerte neki Ohio kormányzói székét, majd a Fehér Házat is.

– Fiam, csak ki kell mennem a mosdóba, aztán már…

– Egy másodperc az egész – ígérte a levéltáros.

A szoba nem volt nagyobb, mint egy osztályterem. Mire a levéltáros észbe kapott, már ott volt Wallace előtt, elállva az ajtóhoz vezető utat. A szőke titkos ügynök előrelépett. Wallace egy intéssel visszaparancsolta.

– Mi az a halaszthatatlan ügy, fiam? – kérdezte az elnök, még mindig nyugalmat sugárzó vigyorral.

– Én csak… – hebegte a levéltáros, lassan meginogva. – Tudom, hogy csak ártatlan figyelmetlenség lehetett, uram, de azt hiszem, hogy talán… véletlenül… a jegyzetfüzetében maradt – a levéltáros vett egy nagy levegőt – Lincoln egyik levele.

Az elnök nevetett, és elindult, hogy kikerülje a levéltárost.

A levéltáros is nevetett.

És az elnök elé lépett. Megint.

Wallace elnök szürke szeme lassan fekete réssé szűkült. Sokkal okosabb volt annál, semhogy kijöjjön a béketűréséből egy idegennel szemben, de ez még nem jelentette azt, hogy könnyű volt megőriznie a vigyort az arcán.

– Victor, meg kell kérnem, hogy hagyjon magunkra egy másodpercre.

– Uram… – tiltakozott a szőke ügynök.

– Victor – mondta az elnök. És ennyi elég is volt.

Egy kattanással és egy hangos, fémes nyikorgással kinyílt a „páncélterem” vasajtaja, s Victor csatlakozott a folyosón várakozó másik három titkos ügynökhöz.

Az elnök farkasszemet nézve a levéltárossal, a markába szorította a jegyzetfüzetet.

– Fiam, nagyon jól gondolja meg a következő szavait.

A levéltáros hátradöntötte a fejét, hogy teljes magasságában lássa az elnököt, aki olyan közel állt hozzá, hogy ki tudta venni az aranysast és az elnöki pecsétet Wallace mandzsettagombjain. Van egy pár LBJ-madzsettagomb a gyűjteményünkben, jutott eszébe a levéltárosnak, minden különösebb ok nélkül. Aztán föltekintett a planéta leghatalmasabb emberére, és miközben tanulmányozta a szabad világ vezetőjét, jóval kevesebb, mint tizenhét másodperc kellett neki ahhoz, hogy válaszoljon.

– Elnézést kérek, elnök úr, de az a Lincoln-kézirat nem az ön tulajdona.

Az elnök egy másodpercig nem mozdult. Szeme sem rebbent. Mintha megdermedt volna az időben.

A levéltáros háta mögül tompa csattanás hallatszott. Kinyílt a helyiség fémajtaja.

– Nem megmondtam, elnök úr? – szólalt meg egy ismerős középnyugati hang, miközben az ajtó a falnak csapódott. A levéltáros megfordulva a főnökét, Ronnie Cobbot látta befelé bicegni, a szokásosnál gyorsabban. – Nem megmondtam, hogy nem fogja szó nélkül hagyni? Beecherrel nem érdemes foglalkozni.

Az elnök rámosolygott – ezúttal őszintén – öreg barátjára, és a levéltáros vállára tette a kezét.

– Szép volt – jelentette ki.

– Én… én ezt nem értem – mondta a levéltáros, még mindig Cobbot bámulva. – Azt hittem, hogy kemoterápián… – Aztán Cobbról az elnökre nézett, majd vissza Cobbra, aki úgy vigyorgott, mint egy új apuka. – Mi az ördög folyik itt?

– Nem látta a Willy Wonkát? – kérdezte Cobb néhány lépéssel közelebb bicegve. – Azé lesz a főnyeremény, aki az igazat mondja.

A levéltáros hallgatott egy kis ideig, egyik férfiról a másikra nézve.

– Miről beszél? Hogy jön ide Beecher?

– Nyugalom, ez itt most sokkal jobb, mint egy ijesztő csokigyár – mondta Orson Wallace elnök, miközben becsukta a páncélterem ajtaját, kirekesztve a titkos ügynököket. – Isten hozta a Culper-körben.

1

Vannak történetek, amelyeket senki sem ismer. Eltitkolt történetek.

Én szeretem az ilyen történeteket. És amióta a Nemzeti Levéltárban dolgozom, abból élek, hogy felkutassam őket. Szinte mindig más emberekről szólnak. De ma nem. Ma végre én is benne vagyok a történetben – kis szerepem van a történetben, ami arról szól…

– Clementine. Ma van a napja, igaz? – kérdezi Orlando az őrhelyéről, a recepciós pulttól telefonálva. – Ez aztán a jó hír, testvér! Büszke vagyok rád.

– Mit akar ez jelenteni? – kérdezem gyanakodva.

– Azt jelenti, hogy „jó” és hogy „büszke vagyok” – hangzik a válasz. – Tudom, miken mentél keresztül, Beecher. És azt is tudom, milyen nehéz visszakerülni a pályára.

Orlando azt hiszi, hogy ismer engem. És valóban. Életem utóbbi évében arra készültem, hogy megházasodom. Tudja, mi történt Irisszel. És mit tett ez az életemmel… vagy ami még megmaradt belőle.

– Clementine az első megmártózás a medencében, mi? – kérdezi.

– Ő nem medence.

– Akkor egy forró fürdő?

– Orlando, kérlek. Hagyd abba – mondom felemelve a telefonzsinórt, hogy ne érjen hozzá a két, rendezett kupachoz, amelyet az íróasztalomon engedélyezek magamnak, vagy az emléktárgygyűjteményem ékkövéhez, a réz öröknaptárhoz, amelyben a papírtekercs állandóan június 19-ét mutat. A naptár egykor Henry Kissingeré volt. Június 19-e lehetett az a nap, amikor utoljára használta, ezért egy figyelmeztetést ragasztottam az aljára ezzel a szöveggel: NE HASZNÁLD/NE ÁLLÍTSD ÁT!

– És mit fogsz mondani neki?

– Úgy érted, azon kívül, hogy szia? – kérdezem.

– Ennyi? Szia? – kérdezi Orlando. – Azt fogod mondani a nővérkédnek, hogy szia? Azt hittem, el akarod kápráztatni.

– Nem kell őt elkápráztatnom.

– Beecher, nem láttad azt a lányt… mióta is? Tizenöt éve? Igenis el kell őt kápráztatnod.

Ezen elrágódom egy másodpercig. Tudja, hogy nem szeretem a meglepetéseket. A levéltárosok többsége nem szereti a meglepetéseket. Ezért foglalkozunk a múlttal. De a történelem nap mint nap arra tanít, hogy a meglepetések elkerülésének legjobb módja a felkészülés.

– Csak szólj, ha megjött – mondom.

– Miért, hogy kitalálj valami még prózaibbat, mint a szia?

– Ne gyere nekem ezzel a prózaival. Ha tudni akarod, érdekes vagyok. Minden nap kalandokban van részem.

– Nem, te csak olvasol azokról a kalandokról. Minden nap a könyveket bújod. Olyan vagy, mint Indiana Jones, de csak a professzori szerepében.

– Ettől még nem leszek prózai.

– Beecher, tudom, hogy most a piros-kék, szerdai nyakkendő van rajtad. Mit gondolsz, honnan tudom? Onnan, hogy szerda van.

Lenézek a piros-kék nyakkendőmre.

– Indiana Jones akkor is menő.

– Nem, Indiana Jones csak volt menő. És ő is csak azért, mert elment élettapasztalatokat szerezni. Ki kéne másznod a fejedből, és ki kéne másznod a komfortzónádból.

– Mi lett a „büszke vagyok rád” szövegedből?

– Büszke vagyok… de ez nem jelenti azt, hogy nem látom, hová fogsz jutni ezzel a lánnyal. Igen, borzalmas, ami Irisszel történt. És igen, megértem, hogy emiatt el akarsz rejtőzni a könyveidben. De most, hogy végre megpróbálod kiheverni a csapást, kit választasz? A biztonságos, tizenöt éve nem látott középiskolai barátnőt a múltadból. Látsz te ebben jövőbe tekintést?

Megrázom a fejem.

– Nem volt a barátnőm.

– Lefogadom, hogy a fejedben az volt – vág vissza Orlando. – Lehet, hogy a múlt nem okoz fájdalmat, Beecher. De kihívás sincs benne. Ja, és tegyél meg nekem egy szívességet – teszi hozzá. – Amikor lerohansz érte, ne akarj két percen belül ide érni. Ez csak egy újabb kaland a fejedben.

Mint mondtam, Orlando ismer engem. És tudja, hogy amikor beszállok a liftbe vagy hazahajtok, vagy akár zuhanyozom reggel, szeretem mérni az időt – hogy a legjobbat teljesítsem.

– A szerda mindig szerda. Ne változtass – nevet Orlando, miközben én Kissinger naptárát bámulom.

– Csak szólj, ha megjött – ismétlem meg.

– Mit gondolsz, miért hívtalak, dr. Jones? Találd ki, hogy ki jelentkezett be az előbb?

Leteszi a telefont, és a szívem összelapul a mellkasomban. De ami a legmegrázóbb, hogy ez nem is olyan rossz érzés. Bár abban sem vagyok biztos, hogy jó. Talán jó. Nehéz erre válaszolni Iris után. De úgy érzem, mintha valaki letépett volna egy sűrű pókhálót az emlékezetemről, miközben én azt sem tudtam, hogy bepókhálósodott.

Az ő emlékéről van szó, természetesen. Csakis ő tehette ezt velem.

Nyolcadikban Clementine Kaye-től kaptam életem első csókját. Közvetlenül azután történt, hogy összezárult a vörös függöny, és ő szólóénekesként megnyerte a zenei Ki mit tud?-ot Joan Jett I Love Rock ’n’ Roll című számával. Én voltam az az alacsony srác, aki a reflektorokat kezelte az audiovizuális tanárral. És én voltam az is, akit Clementine elsőnek látott meg a kulisszák mögött, és ezzel nyertem el életem legelső csókját.

Emlékezz az első csókra. És arra, amit jelentett neked.

Ezt jelenti nekem Clementine.

Kisietek a folyosóra, igyekszem megőrizni a lazaságom. Nem leszek rosszul – sohasem leszek rosszul –, de az összelapítottságnak az az érzése már az egész mellkasomban szétterjedt. Miután megszületett a két nővérem – és elszabadult a káosz –, az anyám elnevezett Beechernek, azt remélve, hogy olyan nyugodt és derűs leszek, mint egy tengerparti strand. Ez most nem az a pillanat.

Ott várakozik egy lift nyitott ajtóval. Ez feltűnik. Egy harvardi pszichológus szerint azért hisszük, hogy mindig a lassú sorba állunk be a boltban, mert a frusztrációnak olyan erős az érzelmi töltése, hogy a rossz dolgok emlékezetesebbek lesznek. Ezért nem emlékszünk arra, amikor a gyors sorban álltunk és hamar túlvoltunk az egészen. De én szeretek emlékezni azokra az időkre. Szükségem van azokra az időkre. És abban a pillanatban, ahogy megszűnök emlékezni rájuk, vissza kell mennem Wisconsinba és itt hagyni Washingtont. – Emlékezz erre a liftre, amikor legközelebb a lassú sorba állsz – suttogom magamnak nyugalmat keresve. Jó trükk.

De most nem jön be.

– Gyerünk, gyerünk – motyogom, miközben tiszta erőből megnyomom az ajtózáró gombot. Ezt az első levéltári héten tanultam meg: ha van egy fejes, akit körül kell vezetned, tartsd benyomva az ajtózáró gombot, és akkor a lift nem áll meg egyik emeleten sem.

De ezt csak a fejesekkel volna szabad használnunk.

Csakhogy az én személyes világegyetememben nincs fontosabb személy, mint ez a lány… ez a nő, mert most már nő, akit nem láttam azóta, hogy a hippi, bárénekes mamája tizedikben elköltöztette a családot, és ezzel Clementine örökre távozott az életemből. A mi vallásos wisconsini városkánkban a többség örült, hogy elmennek.

Tizenhat éves voltam. És összetörtem.

Most harminc vagyok. És (hála a Facebooknak, ahol rám talált) Clementine már csak másodpercekre van attól, hogy visszatérjen.

Amikor a lift zökkenve megáll, a digitális órámra pillantok. Két perc negyvenkét másodperc. Megfogadom Orlando tanácsát, és úgy döntök, hogy egy bókkal nyitok. Azt fogom mondani neki, hogy csodásan néz ki. Nem. Ne a külsejére koncentrálj. Te nem vagy felszínes, üres fejű alak. Tudsz te jobbat is, szánom el magam nagy lélegzetet véve. Előnyödre változtál, mondom magamban. Ez jobb. Finomabb. Igazi bók. Mondhatom, előnyödre változtál.

De akkor a régi vörös függönyként feltárul előttem a liftajtó, és én szorongva kirontok az előcsarnokba, minden porcikámmal azon igyekezve, hogy ne tűnjek úgy, mint aki kiront, és azonnal pásztázni kezdem a vendégek és a kutatók délelőtti seregét, amint dodzsemként egymásba ütközve a télikabátjukban felsorakoznak, hogy átmenjenek a fémdetektoros kapun.

Már két hónapja levelezünk, de majdnem tizenöt éve nem láttam Clementine-t. Honnan fogom tudni egyáltalán…

– Szép nyakkendő – szól oda Orlando a recepciós pult mögül. Az előcsarnok jobb sarkába mutat, a karácsonyfa felé, amelyet a levéltári hagyomány szerint papírfecnikkkel díszítettek föl. – Oda nézz.

Elkülönülve az emberektől egy rövid, feketére festett – feketébbre, mint Joan Jett – hajú nő emeli fel a fejét, és engem néz. A szeme vastagon kihúzva, a bőre sápadt, a kisujján és a hüvelykujján ezüstgyűrűk, amikkel inkább New York-inak néz ki, mint washingtoninak. De ami a legváratlanabbul ér, hogy valamiért… idősebbnek tűnik nálam. Vörösesbarna szeme mintha két leélt életről tanúskodna. De ő mindig is ilyen volt. Tőle kaptam ugyan az első csókomat, de tudom, hogy sosem voltam az esete. Az ilyen lányok a két osztállyal fölöttünk járó fiúkkal randiztak. Fejlettebbek, tapasztaltabbak voltak.

Iris szöges ellentétei.

– Clemmi… – tátogom némán.

– Benjy… – tátogja vissza, és mosoly terül el az arcán, amikor kimondja a becenevet, amelyen az anyám hívott.

Szinapszisok gyúlnak ki az agyamban, és újra ott vagyok (a templomban történt), ahol megtudtam, hogy Clementine soha nem találkozott az apjával (tizenkilenc éves volt a mamája, és nem árulta el neki, ki volt az a fiú). Az én apám hároméves koromban halt meg.

Akkoriban azt hittem, és ebben a csóknak is nagy szerepe volt, hogy a közös apátlanság azt jelenti, a sors nekem rendelte Clementine Kaye-t – kivált azután, hogy mirigylázzal (a csókbetegség!) három hétig otthon kellett maradnia, és én voltam a kiválasztott, aki elvitte neki a házi feladatot. A gondolattól, hogy ott leszek a szobájában – a gitárja meg a melltartója közelében –, olyan izgalomba jöttem, hogy amikor bekopogtam hozzájuk, ott, a bejárati ajtóban elkezdett vérezni az orrom.

De tényleg.

Clementine mindent látott – még segített is, ő hozta a papír zsebkendőt, amelyből hülye dugókat csavartam az orromba. Pöttöm kissrác voltam. Könnyű préda. De soha nem csúfolt, soha nem nevetett ki, és soha nem mondta el senkinek az orrvérzésem történetét.

Ma már nem hiszek a sorsban. De hiszek a történelemben. Ez az, amit Orlando nem képes megérteni. Nincs nagyobb erő a történelemnél, és nekünk ezzel a nővel közös történelmünk van.

– Azt a… – zengi szívből jövő s ugyanakkor dallamos hangon, ami akkor is énekléshez hasonló, amikor csak beszél. Ez ugyanaz a hang, amire a középiskolából emlékszem – bár karcosabb és elhasználtabb. Az utóbbi néhány évben egy kis jazzrádióadónál dolgozott Virginiában. Már értem, hogy miért. Már az első szótagok hallatán ismerős, csiklandós izgalom bizsergeti meg a bőrömet. Annak az érzése, hogy bármi lehetséges.

Fellángolás.

A múlt évben elfelejtettem, milyen is ez.

– Beecher, hogy te… milyen jóképű vagy!

Újra dagad a keblem, a szívem mindjárt kiugrik a mellkasomból. Lehetséges, hogy ezt mondta?

– Igen, Beecher! Előnyödre változtál.

Az én szövegem. Ez az én szövegem, mondom magamnak, már az újat keresve. Találj ki valami jót. Valami kedveset. És eredetit. Most vagy soha! Mondj neki olyan szépet, hogy aztán arról álmodjon.

– Szia… Clemmi – nyögöm ki végre, előre-hátra hintázva a lábujjaimon és a sarkamon, miközben észreveszem a piercinget az orrában, egy csillogó kis ezüstpöttyöt, ami egyenesen rám kacsint. – Akarod látni a Függetlenségi Nyilatkozatot?

Itt haljak meg.

Lehajtja a fejét, és én azt várom, hogy elneveti magát.

– Nagyon szeretném, de… – benyúl a táskájába, és elővesz egy összehajtott papírlapot. A csuklóján összekoccan a két vintage fa karperec. Majdnem elfelejtettem. Az igazi okot, amiért itt van. – Biztos, hogy nem okoz gondot? – kérdezi Clementine.

– Abbahagynád ezt végre? – mondom neki. – A rejtélyek kibogozása az erősségem.

2

Tizenhét évvel korábban

Sagamore, Wisconsin

Mindenki tudja, mikor van verekedés az iskolaudvaron.

Senkinek nem kell egy szót sem szólnia – telepatikus úton terjed. Az ősidőktől napjainkig az emberállat tudja, hol talál verekedést. És a hetedikesek mindenkinél hamarabb tudják.

Így volt ezen a napon is, ebéd után, amikor mindenki zizegett a Hawaiian Punch üdítőtől meg az Oreo csokis keksztől, és Vincent Paglinni ellopta Josh Wert kosárlabdáját.

Igazság szerint nem Josh Werté volt a labda – hanem az iskoláé –, de Paglinni nem ezért vette el tőle.

Ami a hetedikesek törzseit illeti, Paglinni egy harcos törzs tagja volt, amely el szokta venni azt, ami nem az övé. Josh Wert a dundik törzsébe tartozott, és a tagok legtöbbjéhez hasonlóan a zseni-IQ volt a megkülönböztető jegye, plusz olyan szülők, akik arra biztatták, hogy ezt ne titkolja el. Ráadásul a vezetékneve, a W-E-R-T ebben a sorrendben szerepelt minden számítógépes billentyűzeten.

– Add vissza! – követelte Josh Wert, aki ezúttal nem használva az agyát elkövette azt a hibát, hogy felhívta a figyelmet a történtekre.

Paglinni nem reagált a felszólításra, még csak rá sem nézett Wertre.

– Kérem vissza a labdám! – tette hozzá Josh Wert összeszedve a bátorságát, és minden erejével megpróbált kitartani.

Ekkor már elkezdtek összeverődni a hetedikesek törzsei. Tudták, hogy mi következik.

Köztük Beecher. Akárcsak Wert, Beecher is az agyasok közé tartozott. Hároméves korában már újságot olvasott. Nem csak a képregényeket és a sporteredményeket. Az egész újságot, beleértve a gyászjelentéseket, amit az apja halála után engedélyezett neki az anyja. Beecher alig volt négyéves akkor.

Ahogy idősebb lett, úgy vált a kedvenc rovatává a gyászjelentés, minden reggel azt olvasta el legelőször az újságban. Beechert elbűvölte a múlt, azok az életek, amelyek olyan sok embernek voltak fontosak, de ő nem ismerhette őket, ahogy az apját sem. Beecher anyja, aki nappal a pékséget vezette a szupermarketben, délutánonként pedig az iskolabusznál várt rá, tudta, hogy a fia más. Hogy különleges. De Josh Werttel ellentétben Beechernek volt annyi esze, hogy kimaradjon a konfliktusok legtöbbjéből az iskolaudvaron.

– Kéred a kosárlabdádat? – kérdezte Paglinni, amikor végül szembefordult Werttel. Föltartotta a labdát a nyitott tenyerében. – Akkor miért nem veszed el?

Ez volt az a pillanat, amire a törzs várt: amikor a dundi Josh Wert megtudja magáról, hogy pontosan milyen ember lesz belőle.

Wert természetesen habozott.

– Kell a labda vagy nem, hájfejű?

Tizenhét évvel később, amikor Beecher embereknek segített a Nemzeti Levéltárban, még mindig emlékezett a félelemre Josh Wert kerek képén – és az izzadságcseppekre, amelyek már kezdtek kis tócsába gyűlni pufók orcájának szélén. A háta mögött mindenki, aki ott volt az iskolaudvaron – Andrew Goldberg a szeplős arcával, Randi Boxer a tökéletes hajfonataival, Lee Rosenberg, aki mindig Lee farmert hordott –, dermedten állt egy helyben, várakozva.

Nem. Ez így nem igaz.

Volt valaki, aki előrefurakodott a tömegben – egy későn jövő lány –, lassan közeledve az esemény helyszínéhez, ugrókötelet húzva maga után, amely végigsúrolta a betont.

Beecher tudta, hogy ki az. A hosszú, fekete hajú lány három karikával a fülében meg a menő, fekete hipszter mellényével. Wisconsinnak ezen a részén senki nem viselt menő hipszter mellényt. Kivéve az új lányt.

Clementine.

Valójában nem is volt új lány – Clementine Sagamore-ban született, és itt is élt tíz évvel ezelőttig, amikor a mamája Detroitba költöztette a családot az énekesi karrierje érdekében. Nehéz volt elköltözni. És még nehezebb volt hazatérni, amikor a lelkipásztor bejelentette a templomban, hogy mindenki üdvözölje hangosan a hazatért Clementine-t és az anyját – mert apa az nem volt a családban. A lelkész csak jót akart. De abban a pillanatban arra emlékeztetett mindenkit, hogy Clementine volt az a lány: a lány, akinek nincs apja.

Beecher nem ezt látta benne. Beecher számára Clementine az a lány volt, aki olyan, mint ő.

Talán ezért tette meg Beecher azt, amire nem készült.

Talán meglátott valamit, amire ráismert.

Vagy talán olyat látott meg, ami egészen más volt.

– Kell a labda vagy nem? – ismételte Paglinni gúnyos vigyorral a képén.

A várható verekedés körül formálódó rögtönzött körben minden hetedikes feszült volt – egyesek az izgalomtól, mások a félelemtől –, de senki nem mozdult, mintha vérszagra gyűltek volna.

Clementine épp ellenkezőleg – izgett-mozgott, képtelen volt nyugodtan állni, miközben a markában szorongatott ugrókötél szálait tépkedte. Ahogy egyik lábáról a másikra állt, Beecher érezte a belőle sugárzó energiát. Ez a lány más volt, mint a többiek. Velük ellentétben ő nem ijedt meg.

Dühös volt. És joggal. Ez nem igazság…

– Add vissza neki azt a labdát! – kiáltotta egy új hang.

A tömeg egyből arra fordult – és még Beecher is meglepettnek tűnt, ahogy rájött: az ő hangja volt az.

– Mit mondtál, Strandlabda? – támadt neki Paglinni.

– Azt… azt mondtam, hogy add vissza neki – mondta Beecher elcsodálkozva, hogy milyen gyorsan teremt magabiztosságot az adrenalin. Sebesen vert a szíve. Dagadni érezte a mellét. Lopott pillantást vetett Clementine-ra.

A lány helytelenítően csóválta a fejét. Tudta, hogy Beecher nagy hülyeséget csinál.

– Vagy mi lesz? – kérdezte Paglinni kihívóan, a csípőjéhez fogva a labdát. – Mit csinálsz, ha nem adom vissza?

Beecher hetedikes volt. Nem tudott válaszolni a kérdésre. De ez nem gátolta meg abban, hogy beszéljen.

– Ha nem adod vissza Josh labdáját…

Beecher még csak nem is látta meglendülni Paglinni öklét, ami a szemén találta. De megérezte: leverte a lábáról, és fenékre ült.

Paglinni párducként vetette rá magát, Beecher mellkasát püfölte, leszorítva a karját a térdével, majd az arcába sújtott.

Beecher jobbra nézett, és meglátta az ugrókötél piros műanyag fogóját a földön. Fehér csillagok robbantak szét a szemében. Aztán újra. Még soha nem öklözték meg. Rosszabb volt, mint hitte.

A törzs másodperceken belül visítani, üvölteni kezdett.

– Pag! Pag! Pag Pag! – skandálták minden egyes ütésnél. Valami roppant Beecher orrában. A fehér csillagok a szemében hirtelen elfeketültek. Beecher az ájulás határán volt…

– Huuuhhh!

Paglinni hanyatt esett. Beecher mellkasa felszabadult a súly alól. Hallotta a kosárlabda pattogását a kövezeten. Friss levegő áramlott a tüdejébe. De ahogy Beecher megpróbált felülni és visszanyerni a lélegzetét… ahogy hunyorogva küszködött, hogy ismét a helyére kerüljön a világ… az első, amit meglátott…

Ő volt.

Clementine szorosra húzta a kötelet, ami Paglinni nyaka köré tekeredett. Nem fojtogatta, csak rángatta – jó erősen –, hogy hátrafelé húzza Paglinnit, le Beecher melléről.

– …öllek! Megöllek! – hörögte Paglinni vadul kapkodva a háta mögé, hogy elérje a lányt.

– Te idióta! Azt hitted, hogy hetedikesen még ugrókötelezem? – gúnyolódott Clementine, miközben kísérteties nyugalommal húzta visszafelé Paglinnit, és Beechernek az jutott az eszébe, hogy ez nem rögtönzött fellépés volt. Clementine-nál nem véletlenül volt az az ugrókötél. Felkészülten jött ide. Pontosan tudta, hogy mit csinál.

Beecher még mindig a hátán fekve figyelte, ahogy Clementine elengedi a kötelet. Paglinni köhögni kezdett, de már megpróbált feltápászkodni, hátrahúzva az öklét, hogy aztán előrelendítse.

De amikor talpra ugrott, érzékelte, hogy a tömeg hangulata megváltozott. Beechert megruházni egy dolog. Megütni egy lányt egészen más. Még a hülye Paglinni sem volt annyira hülye, hogy ezt ne tudta volna.

– Rohadt pszichopata vagy, tudod? – mordult rá Clementine-ra.

– Még mindig jobb, mintha töketlen macskajancsi lennék – vágott vissza a lány, olcsó sikert aratva néhány bámészkodónál, különösen Josh Wertnél, aki már magához szorítva tartotta a kosárlabdát.

Paglinni dühöngve elviharzott, áttörve a tömeg gyűrűjén, amely gyorsan szétvált, hogy utat engedjen neki. És most érkezett el az a pillanat, hogy Clementine először nézett oda, hogy mi van Beecherrel.

Beechernek vérzett az orra. A szeme már kezdett feldagadni. És megérezve a vér ízét tudta, hogy felhasadt a szája. Mégis mosolygott.

– Beecher vagyok – mondta felnyújtva a kezét.

Clementine fölötte állva lenézett rá, és megcsóválta a fejét.

– Nem. Te hülye vagy – mondta, és látszott rajta, hogy dühös.

De ahogy szétoszlott a tömeg, és Clementine elindult az iskolaudvaron át, Beecher felült, és esküdni mert volna, hogy miközben figyelte az egyre messzebb távolodó Clementine-t… a lány hátranézett, vetve rá egy utolsó pillantást… és halvány mosoly játszott az arcán.

Beecher látta.

Egyértelműen mosoly volt.

3

Napjainkban

Washington D. C.

Harminckét perccel később, amíg a dokumentumok érkezését várjuk Clementine-nal, amelyekért ide jött, lehúzom a beléptetőkártyám, és hallom a szokásos, tompa csattanást. Meglököm a raktár ajtaját, és belépek a hideg, gyéren megvilágított irathegyek közé, amelyeket a levéltár szívében őriznek. Ahogy elhaladunk egy-egy sor régi akta és naplókönyv mellett, felvillannak a mozgásérzékelő fények, egyik kis reflektor a másik után – mint szinkronműugrók egy hajdani Esther Williams-filmben –, követve a nyomunkat, bármerre járunk.

Már nem vagyok alacsony srác. Hanem szőke, magas férfi (bár lehet, hogy Clementine egy hajszállal magasabb nálam) kék munkaköpenyben, amelyet minden levéltáros visel, védekezésül a málló bőr ellen, amely az öreg könyvekről pereg, ha megérintjük őket. És ma már többet is nyújthatok neki egy vérző orrnál. De már az, hogy itt van mellettem az a nő, aki hetedik osztálytól a tizedikig fogva tartott… miközben arról fantáziáltam, hogyan akadna össze a fogszabályzóm a…

– Elnézést a várakozásért. Remélem, nem unatkozol – mondom neki.

– Miért unatkoznék? Izgalmas egy ilyen raktár – válaszolja, ahogy egyre beljebb hatolunk a bőrkötésű könyvek és a levéltári iratrendezők labirintusában. Kicsivel előttem halad, noha fogalma sincs róla, hogy hová tartunk. Ahogy a középiskolában is. Mindig felkészülten és félelmet nem ismerve. – És jó veled újra találkozni, Beecher.

– Itt… itt van – mondom, és megállok a fejünk fölött hunyorgó fények alatt egy állványnál, amelyen málló bőrkötésű regiszterek hevertek összevissza a polcon. Van, ami gerinccel kifelé, mások egymás hegyén-hátán. – Mert van egy kvótánk, hogy hány embernek kell segítenünk, és…

– Nem kell mentegetőznöd – kímél meg Clementine. – Én vagyok az, aki alkalmatlankodik.

Mond még valamit, de amikor kihúzom az első néhány kötetet és leolvasom az aranybetűs gerincüket, gyorsan magába szippant e kiruccanás vonzereje: a keresett kötet ősrégi, megbarnult lapjain az 1779. november jelzet áll. Óvatosan átfogom a regisztert az egyik kezemmel, míg a szabad kezemmel kihúzom a rejtett rakodólapot, amely minden állványba be van építve, mellmagasságban.

– És ezek a függetlenségi háború idejéből valók? – kérdezi. – Eredetiek?

– Nálunk minden eredeti.

A „nálunk” alatt azt értem, hogy itt, a Nemzeti Levéltárban, amely az Egyesült Államok kormányzatának legfontosabb dokumentumait őrzi a Függetlenségi Nyilatkozat eredetijétől a Zapruder-filmen, a Bin Laden elfogásának lehetőségeit ismertető jelentéseken, az antrax toxinjának képletén és a halálos spórák állami őrzőhelyén át a CIA, az FBI, az NSA és az összes többi mozaikszavas szervezet legtitkosabb aktájáig. Ahogyan azt három évvel ezelőtt, kezdő levéltárosként elmondták nekem, a Nemzeti Levéltár az országunk padlása. Tízmilliárd iratot tartalmazó album, amelyben a kormányzat által létrehozott szinte valamennyi fontos akta, nyilvántartás és jelentés megtalálható.

Ez vitán felül azt jelenti, hogy az épület teli van titkokkal. Kis és nagy titkokkal. És én minden áldott nap igyekszem kiásni egyet.

Mint most is.

– Howard… Howard… Howard… – mormolom magamban, felütve az egyik foltos, barna oldalt és végigfuttatva az ujjam, alig érintve a papírt, a betűrendes mutatón.

Harmincnégy perccel ezelőtt, amikor kikértük Clementine iratait, egy dundi, középkorú asszony, aki úgy viselte a kasmírmintás selyemkendőjét, mint egy parókát, jelent meg a kutatószobában, és megadta egy rokona adatait. Tudta a nevét. És tudta, hogy a függetlenségi háborúban szolgált.

És tudta, kihez kell fordulnia.

Hozzám.

A levéltárosnak, akár egy kutatótól jön a kérés, akár egy közembertől, akár magából a Fehér Házból, az a dolga, hogy megtalálja a választ…

– Beecher – emeli fel a hangját Clementine. – Figyelsz?

– Tessék?

– Most már igen. Háromszor kérdeztem meg… – elhallgat, s úgy veti fel a fejét, hogy a piercing az orrában fölfelé mutat. De a mosolya, ugyanaz a kedves mosoly, mint hetedikben, tökéletesen a helyén van. – Te aztán belemerülsz ezekbe a dolgokba, igaz?

– Az a nő odafönt… muszáj foglalkoznom vele.

Clementine fürkészve néz rám.

– Hát belőled tényleg rendes ember lett, ugye, Beecher?

Belenézek a regiszterbe. És megakad a szemem…

– Zenész volt – tör ki belőlem. Rámutatok a vastag, málló papírosra, aztán kikapom a jegyzettömböt a munkaköpenyem zsebéből, és kiírom az adatokat. – Ezért nem szerepelt a rendes szolgálati nyilvántartásban. Vagy a fönti obsitosjegyzékben. Zenész. George Howard katonazenész volt a függetlenségi háborúban.

– Úgy érted, hogy ő fújta a takarodót?

– Nem… a takarodót csak a polgárháborúban vezették be. Ez az ember harántsípon és dobon játszott, hogy a menetelő katonák tartsák az ütemet. És ebben a rubrikában van a zsold, amit a szolgálatáért kapott.

– De… én még azt sem tudom, hogy ez érdekes-e… de honnan tudtad, hogy itt kell keresni? Hiszen ezek a könyvek úgy néznek ki, mintha évszázadok óta nem nyitották volna ki őket.

– Nem is nyitották. De amikor itt jártam a múlt hónapban, a haditengerészeti hírszerzés ide keveredett iratai között kutatva láttam, hogy itt őrzik az államkincstárnak ezeket a régi főkönyveit. És bármit csesz is el a kormány, ha egyszer kitöltenek egy csekket és pénzt adnak ki, arra mérget vehetsz, hogy készült róla feljegyzés.

Kihúzom magam, büszke vagyok erre a régészeti leletre. De mielőtt ünnepelni kezdenék…

– Igazolják magukat – szólal meg egy nyugodt hang a hátunk mögött, külön hangsúlyozva minden szótagot.

Mindketten megfordulunk: izmos, zömök férfi jelenik meg a sor végén. Kigyullad fölötte egy lámpa, ahogy közeledik felénk. Tiszta fekete a golyóálló védőruhája, és fekete puskát markol, miközben megnézi az igazolványomat, majd a Clementine blúzára csíptetett piros látogatójelvényt.

– Köszönöm – nyugtázza egy biccentéssel.

Majdnem elfelejtettem, milyen nap van ma. Amikor az elnök jön, jön a…

– Titkosszolgálat – suttogja Clementine. Izgatottan felvonja vékony szemöldökét, és olyan ördögi vigyort küld felém, amitől átérzem, milyen rég éreztem már így.

De a legszomorúbb, hogy milyen csodálatos ez a rád törő bizonytalanság – mint újra felfedezni egy régi izmot, amit nem használtál gyerekkorod óta. Már két hónapja e-mailezünk Clementine-nal. De az elképesztő, hogy viszontlátva a legelső csókodat, megint tizennégy évesnek érzed magad. Ennél is elképesztőbb azonban, hogy amíg Clementine meg nem jelent, nem is tudtam, hogy hiányzik.

A legtöbb ember egy pillanatra megtorpan, ha fegyveres titkos ügynököt lát. Clementine sebességbe kapcsolva utánaeredt, és kilesett a sor végén, hogy hová megy. Ő aztán sosem fél.

– Ezek a pasasok védik az iratokat? – kérdezi, amikor utolérem és kivezetem az állványok közül.

– Dehogy, nem az iratok érdeklik őket. Előzetes felderítés, mielőtt ő idejön.

Ez itt Washington. Az ő csak egyvalakit jelenthet.

Az Egyesült Államok elnökét.

– Várj… Wallace itt van? – kérdezi Clementine. – Találkozhatok vele?

– Hát persze – mondom nevetve. – A legjobb haverok vagyunk, folyton SMS-t küldözgetünk egymásnak, és… nagyon odafigyel arra, amit a több tucat levéltáros egyike gondol. Szerintem a Valentin-napi kártyákat ebben a sorrendben írja meg: feleség, gyerekek, kabinetfőnök… aztán én.

Clementine nem nevet, csak bámul rám a legteljesebb bizalommal az aranyosbarna szemében: – Szerintem meg egy napon még oda fog figyelni rád.

Megdermedek és elvörösödöm.

Velem szemben Clementine felhúzza a fekete pulóvere ujját, és én halvány sebhelyeket fedezek fel a könyökén. Nem pirosak vagy frissek – fehérek, világosabbak, mint a bőre, ami arra utal, hogy már régiek. De ahogy szétfutnak minden irányba… bármi vagdosta is össze a bőrét, az nagyon fájdalmas lehetett.

– A legtöbben a cicimet bámulják – mondja nevetve, elkapva a tekintetemet.

– Én nem úgy…

– Jaj, ne haragudj, zavarba hoztalak, igaz? – kérdezi.

– Nem. Dehogy. Nem.

Megint nevet.

– Tudod, hogy milyen rosszul hazudsz?

– Tudom – felelem, még mindig a sebhelyeket bámulva.

– És azt tudod, hogy még mindig a sebhelyeimet bámulod?

– Tudom. Nem tehetek róla. Ha most egy sivatagban volnánk, nem itt, a poros állványok között, elásnám magam.

– Nézd inkább a cicimet – mondja. – Az mégiscsak szebb látvány.

Ösztönösen odanézek, aztán ugyanolyan gyorsan elkapom a tekintetem – vissza a sebhelyekre.

– Kutyaharapásnak néz ki.

– Motorbaleset. Én voltam a hibás. Szétment a könyökízületem, és a törött csont átszakította a bőrt.

– Szörnyű lehetett.

– Annak már tíz éve, Beecher – mondja, egy fölényes vállrándítással intézve el az egész világot, miközben megállapodik valamin és ott is marad a tekintete. Egyenesen rám néz. – Tíz év múltán már csak a jó dolgok számítanak.

Mielőtt helyeselhetnék, rezegni kezd a telefon a zsebemben, olyan hangosan, hogy mindketten halljuk a mély búgást.

– Ők azok? – kérdezi Clementine.

Megrázom a fejem. A kijelző szerint a nővérem hív, aki Wisconsinban él az anyámmal. De ebben a napszakban, amikor műszakváltás van a szupermarketben, tudom, hogy ki keres valójában: az anyám, hogy megejtse a mindennapos ellenőrző hívást, amelyet akkor vezetett be, amikor értesült Irisről. És miközben tudom, hogy az anyám sosem kedvelte Irist, túl sok középnyugati kedvesség van benne ahhoz, hogy ezt valaha is megemlítette volna nekem. Megint rezeg a telefonom.

Nem veszem fel. De mire visszapillantok Clementine-ra, minden magabiztossága, meggyőződése, rettenthetetlensége eltűnt – és emlékeztetem magam arra, hogy nem régi sebhelyeket mutogatni vagy kigyúrt titkos ügynököket látni jött a levéltárba.

Tavaly meghalt Clementine anyja, de az csak néhány hónapja történt, hogy beteget jelentett a rádióállomásnál és hazament összepakolni az anyja holmiját. És talált egy régi előjegyzési naptárat, amelyet Clementine születési évéből őrzött meg az anyja. December 10-ére, a születése napjára kis szíveket és léggömböket rajzoltak be kézzel, és azt a napot, amelyen hazajött a kórházból, aranyos, mosolygó arc jelezte, de Clementine azt találta a legérdekesebbnek, hogy amikor visszalapozott március 18-ra, ott egy szomorú arcot látott és azt a bejegyzést, hogy Nick bevonul.

Innen végre megtudott egy nevet és egy tényt az apjáról.

Általam, hála a levélváltásunknak, megnyílt előtte a levéltár.

Nekem csak egy hívásomba került: St. Louisba, ahol az újabb sorozási listákat tároljuk.

Tíz perccel ezelőtt Clementine még előttem járt. De most, ahogy elindulok a vasajtó felé, lemaradozik tőlem és meglepően hallgatag lesz.

Az életben van az, ahogy akkor viselkedsz, amikor tudod, hogy figyelnek. És van az, ahogy akkor viselkedsz, ha nem figyel senki: legyünk őszinték, akkor vagy igazán önmagad. Ezt látom most Clementine-ban: egy fél másodpercben szúrtam ki, két lélegzetvétel között, amikor előrementem, míg ő lemaradt mögöttem, és azt hitte, hogy nem látom. Tévedett. Látom. És érzem.

Érzem, hogy kételkedik magában. Érzem, ahogy elbizonytalanodik. És annak az egy lélegzetvételnek a közepén megroskad a válla, a földre néz, és lassan kifújja a levegőt, hogy ne robbanjon szét, és én meglátom azt a kis, sötét, megrettent helyet, amelyet csak önmaga számára tart fenn. Nem tart tovább annál a fél másodpercnél, de tudom, hogy abban a fél másodpercben legalább egy kis részt megláttam az igazi Clementine-ból. Nem csak valami kitalált, menő jazz DJ-t. Nem csak valami tökös lányt, aki hetedikben szembeszállt az erősebbel. Hanem a felnőtt énjét. Az igazi énjét. Aki már megtanult félni.

– Ideje mennem. Utálom, amikor ilyen búval bélelt vagyok – mondja visszanyerve az önuralmát, miközben én kinyitom a vasajtót, és hátrahagyva az állványokat kinyomakodunk a világoskék folyosóra. Clementine megpróbál elrejtőzni. Tudom, milyen az, amikor az ember el akar rejtőzni. Ezt tettem én is az életem elmúlt évében.

– Ne menj el – mondom gyorsan, lehalkítva a hangom. – Nincs… Azt ígérték, hogy egy órán belül megkapjuk az eredményt, és… és… és… és itt még annyi látnivaló van… ha érdekel. – Az ajkamba harapok, hogy ne beszéljek tovább. De nem segít. – Figyelj, én nem akartam, hogy ez legyen – teszem hozzá. – De ha tényleg szeretnéd, kivehetjük a Louisiana Adásvételi Szerződést és ráírhatjuk az aljára, hogy „Éljen Clementine!”

Szinte el sem vigyorodik.

– Az már ott van az Alkotmányon.

– Jó, te nyertél – mondom megállva a folyosó közepén, és nekidőlök a márvány falburkolatnak. – Találkozni akartál az elnökkel, most odaviszlek, hogy találkozz vele.

Szeme sem rebben.

– Nem is ismered az elnököt.

– Lehet. De tudom, melyik szobába megy, amikor ide látogat.

– Tényleg?

– Tényleg. Akarod látni?

Kihúzza magát, és meglóbálja a karját, hogy a vintage karkötők felcsúsznak a könyöke és a sebhelyek felé a csuklójáról.

– Messze van innen?

– Ha tudni akarod, éppen előtte állsz.

A háta mögé mutatok, mire sarkon fordul, szembe a vasajtóval, ami ugyanolyan világoskékre van festve, mint a folyosó. Könnyű eltéveszteni, de hát ez benne a lényeg. Csupán a szögletes üvegablak hívja fel magára a figyelmet, de azon sem lehet belátni a szobába, mert valamilyen fekete anyag takarja. Az ajtógombnál kerek kombinációs zár, mint a széfeken.

– Ez az? – kérdezi Clementine. – Úgy néz ki, mint az öltözőszekrényem a régi tornateremben.

Megrázom a fejem.

– Egy ESZIH sokkal biztonságosabb, mint egy öltözőszekrény.

– Hogy mondtad? Eszik?

– ESZIH. Elkülönített Szenzitív Információs Helyiség – magyarázom, megkopogtatva az ajtót a középső ujjam bütykével, és a mély hangú döndülés elárulja, hogy milyen vastag. – Mégis mit gondoltál, ha egy titkosított aktát akarsz olvasni, azt csak úgy lapozgathatod az íróasztalodnál? Az emberek mindenhonnan figyelnek, az ablakon át, lehallgató- és képrögzítő eszközökkel… a Nagy Testvér már nem csak nekünk dolgozik. Ezért a kormányzat minden szintjén vannak ilyen helyiségek, amelyeket a CIA épít és hitelesít.

– Eszik… – mondja Clementine.

– ESZIH. Ablaktalan helyiségek, negyed inch vastag fémmel megerősített falak, nyolc inch vastag fémpadló, ami megakadályozza a lehallgatást, rézfóliával a sarkokban, hogy meggátolják a jeltovábbítást, rácsok a szellőzőnyílásokon, hogy Tom Cruise ne tudjon gumikötélen…

– És nektek is van itt egy ilyen szobátok?

– Viccelsz? Egyedül a törvényhozás embereinek tizenhat van belőlük! Washington minden fontosabb épületében, a Fehér Házban, a Capitoliumban, a szenátusi és képviselőházi épületekben, mindenütt, ahol nagykutyák vannak, ott ESZIH is van. És a legnagyobb kutyáknak az otthunukban is van ilyen. Kis szobácskák, ahol elolvashatják a világ legnagyobb titkait.

– Bekukucskálhatunk? – kérdezi, ő is megkopogtatva az ajtót.

Kényszeredetten nevetek.

Clementine nem nevet. Nem kíváncsiskodni akar. Komolyan kérdezte.

– Nem baj, ha nem – teszi hozzá.

– Nem, én csak…

– Beecher, légy szíves, ne vágj ilyen feszült képet. Nem akartalak kínos helyzetbe hozni.

– Nem, nem hoztál kínos helyzetbe.

– Menjünk, nézzünk utána a másik dolognak – mondja, és már indul is.

– Vigyed már be azt a szegény lányt – szólal meg egy mély hang balra tőlem. Hernyóbajuszos, idősebb, fekete férfi tart felénk a folyosón egy hatalmas pohár kávéval. Korát meghazudtolóan izmos; ezzel a testalkattal nyerte el nálunk az egyenruhás biztonsági őri állást. De ha a gödrös állát és a nagy fogakat villogtató mosolyát nézzük, mindjárt világos lesz, hogy Orlando Williams inkább nyuszi, mint oroszlán.

– Ez az a lány, akibe bele voltál zúgva? Akinek meg kell gyógyítania az összetört szívedet Iris után? – Orlando még akkor is bömböl, amikor már csak néhány lépésre van tőlünk.

– Ki az az Iris? – kérdezi Clementine.

Minden hivatalban van egy nagyszájú. A miénk Orlando – pontosabban az enyém, amióta kiderítette rólam, hogy

a) ugyanabból az államból, Wisconsinból származunk,

b) én vagyok az egyetlen levéltáros, aki hajlandó kalauzolni a sógora főnökét a Páncélterem kincsei között.

És elszántan viszonozni akarja a szívességet, kérve vagy kéretlenül.

– Vidd csak be, ne félj, nem írlak bele a jelentésembe – mondja a hóna alá csapva az írótáblát és nagyot kortyolva a kávéból.

– Értékelem a kedvességed, Orlando, de most volnál szíves…

– Mi? Én csak segíteni akarok neked, hogy… bizonyíthasd a kalandvágyó természeted. – Aztán Clementine-hoz fordulva hozzáteszi: – Mesélt már magának az esküvői fényképész korszakáról?

– Orlando… figyelmeztetlek.

– Esküvői fotós voltál? – kérdezi Clementine.

– Egyetem után azért költöztem ide, mert szerettem volna a Washington Post fotósa lenni. Aminek az lett a vége, hogy három évig esküvőkre jártam Annapolisban. Nem volt rossz – válaszolom neki.

– Aztán esélyt kapott arra, hogy közvetlenül segítsen az embereknek, amikor ide jött. És most ő a mi hősünk.

Clementine rávigyorog Orlandóra.

– Hálás vagyok a keresetlen pártfogásáért, de észrevehetné, hogy Beechernek nincs rá szüksége.

Orlando visszavigyorog. Tetszik neki Clementine. Még szép, hogy tetszik.

– Jöjjön már – kérleli Orlando, immár csakis Clementine-ra összpontosítva. – Az elnök nem várható ide – az órájára néz – legalább még egy óráig, de az is lehet, hogy késni fog. Még a kocsit sem tolták be a kért aktákkal. Kit zavar az, ha megnéz egy üres szobát?

Meredtem nézem a világoskék ajtót és a kombinációs zárat, amelyhez persze fejből tudom a számokat. Szó se róla, könnyű lenne, de a szabályok…

– A jó életbe, Beecher, majd én kinyitom neki azt a rohadt ajtót! – pattog Orlando.

Odamegy egy interkomhoz a falon, és megnyomja az ezüstgombot. Villogni kezd egy kis piros jelzőfény, és megszólal egy halk hang: – Biztonságiak.

– Venkat, itt Orlando – szól bele a mikrofonba. Ismerem ezt a nevet a személyzeti listáról. Venkat Khazei. A biztonságiak helyettes főnöke. – Kinyitom az ESZIH 12E1-et. Csak helyiség-ellenőrzést végzek.

– Jól hangzik. De el ne felejtsd, hogy Mózes úton van – válaszolja Khazei az interkomban, az elnök belső kódnevét használva.

– Éppen ezért akarom ellenőrizni a szobát – feleli Orlando.

Elhallgat a házitelefon, aztán reccsen még egyet.

– Jó szórakozást.

Orlando visszaindul hozzánk, még szélesebben vigyorogva.

Az ingem alatt, a nyakamban vékony bőrszíjat hordok, rajta egy régi házkulcs. A középiskola alatt, amikor Farris antikváriumában dolgoztam, egy öreg lexikonban találtam: könyvjelzőnek használták. Eszement dolog, de aznap vettek fel a Wisconsini Egyetemre, és ezzel megtettem az első lépést a kisvárosunkból való menekülésre. Ezért őriztem meg a varázskulcsot. Azóta is hordom, és úgy megszoktam, hogy már nem is érzem. Kivéve, amikor izzadok és hozzáragad a bőrömhöz. Mint most.

– Beecher – suttogja Clementine –, ha ez neked kellemetlen, akkor hagyjuk az egészet és…

– Dehogy. Egyáltalán nem kellemetlen – felelem neki, és pontosan tudom, hogy Iris már tíz perccel ezelőtt elvonszolt volna innen.

– Fogd meg ezt – mondja Orlando, és át akarja adni nekem a kávéspoharát, hogy kinyissa a kombinációs zárat.

– Tilos ételt vagy italt bevinni – figyelmeztetem, és nem veszem el tőle a kávét.

– Tényleg ilyen szabályok vannak, Beecher? – vág vissza. Mielőtt válaszolhatnék, Clementine kezébe nyomja a poharat és csavargatni kezdi a tárcsát.

Egy kattanás, majd egy tompa döndülés, és az ajtó széfként tárul ki – mint ahogy az is.

Még Orlando is óvakodva dugja be a fejét, körülpillantva, hátha mégis van bent valaki.

Én ugyanígy teszek, lábujjhegyre állva lesek befelé Orlando válla fölött, hogy tiszta-e a levegő.

Clementine máshogy viselkedik. Nem siet – a legkevésbé sem tűnik türelmetlennek –, egyetlen gyors, magabiztos lépéssel már bent is van, nem tartva semmitől. Ez még annál is szexibb, mint amikor azt mondta, hogy bámuljam inkább a cicijét.

– A mi kis Ovális Irodánk – közli Orlando széttárva a tenyerét, mint a vészkijáratokat mutató légiutas-kísérő. Csak az Ovális Iroda pompájával szemben ez egy kis ablaktalan, pasztellszínűre festett szoba, ahol szinte minden pasztell, a közepén nagy tölgyfa asztallal, amelyen egy védett vonalas telefon áll, mellette pedig két könyvtári szék, szintén fából.

A személyzet legtöbb tagja így fakad ki, amikor először látja: – Ennyi?

Clementine megkerüli az asztalt, és úgy tanulmányozza a pasztell falakat, mintha Picasso-képet mustrálna.

– Tetszik a poszter – mondja végül.

A hátam mögött, a vasajtó belső felére ragasztott plakát gőzölgő kávéscsészét és egy piros betűs intelmet ábrázol:

Jó adag információ ömölhet ki egy ilyenre.

Ügyeljen a biztonságra az utolsó cseppig.

De miközben olvasom a szavakat, eszembe jut…

A kávé. Orlando kávéja.

– Ne, ne oda – könyörgök Clementine-nak, aki már készül leülni és letenni az elnök asztalára a poharat. Ha kiömlik…

Kinyújtom a kezem, hogy elkapjam; Clementine is odanyúl, hogy megvédje. Ennyi kellett hozzá. Hogy a kézfejem súrolja a purhabot – a pohár eldől, és a világosbarna folyadék kiloccsanva az asztalra megindul Clementine felé.

Kávévízesés zúdul alá, sztepptáncot járnak a fényesre suvickolt padlóról visszapattanó csöppek.

Ezt el kell tüntetnünk innen, mielőtt megérkezik az elnök…

Clementine hátraugrik, hogy megvédje a ruháját, a lába beleütközik a székbe, a szék felborul.

– Orlando, rohanj papírtörlőért! – üvöltöm letépve magamról a kék munkaköpenyt, hogy felmosórongyként használjam.

A feldőlt szék nagyot csattan a padlón…

…amit egy furcsa, tompa puffanás követ.

Ahogy odafordulok, meglátom a szék fenekét, ahonnan kipottyan egy szögletes fadarab és a földre esik – feltárva egy oda rejtett tárgy árnyékát.

Az asztalról még mindig csöpög lefelé a kávé, lassuló ütemben érkezve a linóleumra.

Elszorul a torkom.

És most már jobban látom, mit dugtak el a székben kialakított kis rejtekhelyre. A tárgy a padlón fekszik, pontosan a terjedő kávétócsa útjában, és úgy néz ki, mint egy kisebbfajta dosszié.

– Beech? – suttogja Orlando a hátam mögött.

– Igen.

– Légy szíves, mondd azt, hogy erről fogalmad sem volt.

– Fogalmam sem volt. Esküszöm.

Felemeli a kávéspoharat, és kiissza belőle a maradékot. A varázskulcs szabályosan beleolvad a bőrömbe a mellemen. Tudom, hogy ugyanazt gondolja, amit én: ha ezt az elnöknek tették oda, vagy ami még rosszabb, maga az elnök rejtette el…

– Beech? – ismétli meg, miközben a kávéfolt lassan eléri a dossziét.

– Igen.

– Halott emberek vagyunk.

– Igen.

4

Tizenhét évvel korábban

Sagamore, Wisconsin

A zöld spalettás, apró házhoz vezető havas ösvényen szaladva a kis Clementine Kaye elérte a falépcsőt. Ügyelt arra, hogy mindig a bal lábával lépjen fel az első fokra. Az anyjától úgy tudta, hogy a legtöbb ember jobb lábbal indul neki. – De te csak hallgass rám, Clemmi – szokta mondani a mamája –, mi jó van abban, ha ugyanolyan vagy, mint a legtöbb ember?

Clementine még most, tizenhárom év múltán is tudta a választ.

A bejárati ajtónál állva nem nyomta meg a csengőt, ami csak ding hangot adott, dongot soha. Nem kellett becsöngetnie.

Felkészült. Volt nála kulcs, és bejutott.

Ahogy feltárult az ajtó, megcsapta az orrát a rózsavíz illata, de nem kiáltott be, hogy van-e itthon valaki. Tudta, hogy úgysem kapna választ. A mamája még turnén volt – három fellépés St. Louisban –, ami azt jelentette, hogy csak a jövő héten jön haza.

Clementine-t nem aggasztotta, hogy nincs, aki segítsen a házi feladatban vagy mit eszik vacsorára. Hozzá volt szokva, hogy egyedül oldja meg az ilyen dolgokat. Ráadásul főzni is tudott. Ma estére talán virslipörköltet készít.

Aggódás helyett Clementine-nak fülig ért a szája, miközben kikászálódott a télikabátjából és ledobta a linóleumpadlóra, ahol úgy rogyott össze, mint egy csontok nélküli test. Gyorsan megcsiklandozta a vörös macskákat az álluk alatt, kettőt a háromból, amelyeket az anyja hozott haza a különböző útjairól. Besietett a túlzsúfolt nappaliba, elindította a CD-lejátszót, amely a könyvállványon gubbasztott, veszélyesen túllógva a polc szélén, és betette a Penny Maxwell’s Greatest Hits lemezt.

Penny nem egyszerűen Clementine kedvenc énekesnője volt. Penny Clementine anyja volt – aki még mindig vagy háromszáz eladatlan Legnagyobb sikerek CD-t tárolt a gardróbban, az ágy alatt és a kocsi hátsó ülésén. Ez a mama egy újabb agyvihara volt, amiben erősebbnek bizonyult a vihar, mint az agy. („Ha a Legnagyobb sikerek lemezt adod ki először, az jobban fogy majd, mert az emberek azt fogják hinni, hogy lemaradtak valamiről.”) Clementine ezt nem érzékelte. Neki ez volt az élete.

És ahogy megszólalt a zene, az éterből felhangzott a trombita csavaros futama, Clementine lehunyta a szemét és átadta magát a jól ismert, füstös hangnak, amely régen ágyba énekelte – ugyanezzel a dallal, Billie Holiday God Bless the Child című számával –, amikor még kicsi volt.

Lehet a mamának, lehet a papának,

De áldott a gyermek, ha van, ami csak az övé.

Clementine-nak fogalma sem volt arról, hogy az anyja megváltoztatta a szöveget, így most már egy kislányról szólt. Ahogy arról sem volt fogalma, hogy Billie Holiday egy különösen heves pénzvita után írta ezt a számot, amelyet az anyjával folytatott – a pénz az, ami „lehet a mamának, lehet a papának, de áldott a gyermek, akinek van sajátja”. Ám most, ahogy ott állt a nappaliban és táncot imitálva hajladozott előre-hátra, mint a mamájával szokta iskola után, a tizenhárom éves Clementine Kaye nem volt szomorú, amiért egyedül van… vagy hogy neki kell elkészítenie a vacsorát… egyáltalán gondoskodnia magáról.

Felkészült erre. Mindig, mindenre felkészült.

De felkészültség ide vagy oda, most csak annak örült, hogy hallhatta a mamája hangját.

5

Napjainkban

Washington D. C.

– Nem értem, miért olyan nagy tragédia ez – mondja Clementine a védett szobában.

– Ne, ne, ne, ne nyúlj hozzá! – üvölt rám Orlando, ahogy kinyújtom a kezem a kis irattartó után.

– Mi? Szét fog ázni – ellenkezem, és kikapom a már csöpögő dossziét a kávétócsából.

– Vissza kellett volna tennünk – mondja.

– Elázott. Nézd! Látod, hogy elázott? – Fölemelem, hogy lássa, hogyan csöpög le a kávé a manila irattartó sarkáról. – Azt hiszed, hogy csak úgy visszatehetem, mintha mi sem történt volna? Ezt jelentenünk kell.

– Lando, ott vagy? Páncélterem rendben? – szólal meg recsegve egy hang a walkie-talkie-ban.

Mindannyian a feldőlt szék és az ülés alatt tátongó rejtekhely felé fordulunk.

– I-igen, minden rendben – jelenti Orlando a rádióban.

– Az jó, mert társaságot kapunk – recsegi vissza a hang. – A szolgálat szerint tíz perc múlva indulnak.

A Fehér Ház tíz percre van innen. De konvojjal és felvezetéssel érkezve csak háromra.

– El kell tűnnünk innen – mondom, megpróbálva felitatni a kávét a munkaköpenyemmel.

Orlando még mindig a széket bámulja. Az oldalán, közvetlenül az ülés alatt, van egy keskeny rés (olyan, mint egy levélbedobó nyílás) a fának abba a részébe vágva, ami összeköti a bal első lábat a bal hátsóval. – Van fogalmad arról, hogy mi ez? – kérdezi fejcsóválva. A széles vigyor már rég eltűnt az arcáról. – Igazad van. Ezt jelentenünk kell.

– Visszavonom. Gondoljuk át.

– Beech, ha valaki postaládának használja ezt a szobát…

– Ezt nem tudhatod.

– Hogy érti azt, hogy postaláda? – kérdezi Clementine.

– Legyen rejtekhely – mondja Orlando.

Látva Clementine zavarát hozzáteszem: – Egy hely, ahol ott hagynak valamit egy másik embernek, hogy ne kelljen kockáztatni a személyes találkozást. Mondjuk, odaragasztanak valamit egy postaláda alá, vagy beteszik egy faodúba, vagy…

– …egy székbe – fejezi be Clementine, gyorsan megértve a magyarázatot. A szék alatti keskeny bedobónyíláson könnyű lenne becsúsztatni egy iratot az ülésbe, amit aztán az üreges rejtekhelyről ki lehet venni. – És ha ezt a védett szobát kizárólag Wallace elnök használja, és neki rejtenek ide valamit…

– Ő is elrejtheti – mutat rá Orlando.

– Ne beszélj így. Ezt nem tudhatjuk. Nem tudunk semmit – állítom továbbra is.

– Te el is hiszed azt, amit mondasz? Tényleg azt hiszed, az ég szerelmére, hogy ez csak valami ártalmatlan félreértés? – kérdezi Orlando. – Vagy félsz, hogy ha hivatalosan bejelentem, akkor örökre összekapcsolódik a neved valami elnöki marhasággal, amire itt rábukkantunk?

Az irattartó sarkán kövérre dagad egy csepp kávé, de nem pereg le.

– Ki kéne nyitnunk és megnézni, mi van benne – veti fel Clementine, aki sokkal nyugodtabb nálunk.

– Nem. Ne nyisd ki – tiltakozom.

– Miről beszélsz? – kérdezi Orlando.

– Láttál te már horrorfilmet? Van az a pillanat, amikor meghallják a zajt az erdőben, és valamelyik hülye azt mondja: Menjünk, és nézzük meg, honnan jön ez a zaj! És persze a néző rögtön tudja, hogy ez fog először kinyiffanni. Na… mi most egy horrorfilmben vagyunk. Ez az a bizonyos pillanat, ez a kis irattartó pedig Pandora szelencéje. És amíg csukva marad… amíg nem tudjuk, mi van a szelencében… még megúszhatjuk.

– Feltéve, hogy nem egy igazi szörny van abban a szelencében – veti fel Orlando.

– Orlando…

– Te csak ne Orlandózz itt nekem. Ez a munkám, Beecher.

– Igen, és két másodperccel ezelőtt még te mondtad azt, hogy tegyük vissza.

– Akkor is ez a munkám. Kimegyek az előcsarnokba, ellenőrzöm az igazolványokat… ezért neveznek biztonsági őrnek. Nagyon sajnálom, hogy találtunk valamit az elnök olvasótermében, de ez van. És ha ő vagy bárki más bűncselekményt követ el, bizalmas iratokat csempész be vagy ki az épületből, akkor mi úgy teszünk, mintha semmit sem láttunk volna? Tényleg ezt gondolod?

Nem nézek fel; a a szemem sarkából látom a piros betűs figyelmeztető plakátot a zárt vasajtó belső oldalán. De ez koránt sem zavar annyira, mint a csalódott kifejezés Clementine arcán, aki láthatóan rosszul tűri a gyengeséget. Ahogy rám függeszti aranybarna szemét, abból nyilvánvaló, hogy fogalma sincs, mit fogok lépni.

Bárcsak jobban ismerne!

Az íróasztal felé lököm az átázott dossziét.

– Majd emlékezz arra, amikor a CIA értünk jön éjnek évadján és fekete csuklyát húznak a fejünkre, hogy ez volt az a pillanat, amikor még megúszhattuk volna. – Az irattartó plottyanó hang kíséretében az asztalon landol.

Clementine nem szól egy szót sem. De ahogy tesz előre egy fél lépést, úgy veti fel a fejét, mintha valami merőben új dolgot látna az arcomon. Amit én is látok az övén. Hetedikes korunk óta ismerem ezt a lányt. És most látom először, hogy sikerült elkápráztatni.

– Beecher, két másodperc az egész, aztán mehetünk – ígéri Orlando. – Soha nem fogod megbánni, hogy azt tetted, ami helyes.

De amikor kinyitja az irattartót és végül kiderül, hogy mi rejtőzik benne, én már tudom, hogy Orlando tévedett.

6

– Szent ég – motyogja Orlando.

– Nem értem. Mi ez? – kérdezi Clementine mellém nyomakodva, de vigyázva, hogy ne érjen hozzá semmihez.

Nekem nincsenek ilyen aggályaim. A kávétól nedves munkaköpenyem zsebéből kiveszek egy pár pamutkesztyűt, amely alapfelszerelése minden levéltárosnak, felhúzom, és úgy fogva meg az irattartót, mint az élesített dinamitot, kinyitom. Nem egy szigorúan bizalmas feljegyzés van benne, nem is Bin Laden tartózkodási helye vagy a kémműholdjaink célpontlistája.

– Ez egy könyv – mondja Clementine.

Részben igaza van. Olyan a borítója, mint egy könyvé – repedezett, foltos fekete bőr, kopott, piros háromszögekkel a négy sarkában. De a belsejét – szinte valamennyi lapot – kitépték. Ugyanez a helyzet a gerinccel: leszakadt, felfedve az öreg, kiszáradt enyvet és a fűzés eltépett szálait. A test nélküli könyv alig vastagabb, mint egy írótábla.

Végigfuttatom két, kesztyűs ujjamat a fedélen. A vörös porból (a száraz, szemcsés maradványokból, amiket ledörzsölök a kesztyűmmel) arra tippelek, hogy a polgárháború korából vagy még régebbről való.

– Entick’s New Spelling Dictionary – olvassa le Orlando a kötéstábláról.

Megnézem az órámat. Ha szerencsénk van, Wallace még nem indult el a Fehér Házból.

– Miért rejtene ide valaki egy régi, ócska szótárt az elnöknek? – kérdezi Clementine.

– Lehet, hogy az elnök rejtette ide valaki másnak – veti fel Orlando. – Talán amikor egyedül van a szobában, beteszi a székbe valakinek, aki aztán később kiveszi, de még nem jött érte.

– Amennyit most tudunk, ennek semmi köze az elnökhöz, mert a könyvet akár évekkel ezelőtt is elrejthették a székbe – mutatok rá.

Esküszöm, hallani, ahogy Orlando forgatja a szemét.

– Miért olyan hajmeresztő ez? – kérdezem.

– Beecher, emlékszel arra az izzadós kutatóra a pisze orrával meg a gülü szemével, aki bejárt ide és ellopta a régi térképeinket?

– Igen.

– És arra a bolond nőre, akit az öreg Teddy Roosevelt leveleivel csíptünk el, mert úgy gondolta, hogy nála jobb helyen vannak, mint itt?

– Hová akarsz kilyukadni?

– Oda, hogy tudod-e, miért tartott olyan sokáig, mire lebuktak. Mert becsempésztek egy kis tollkést, és egyenként vágták ki a lapokat a kötésből, így senki nem vette észre, csak akkor, amikor már alig maradt valami – mondja diadalmas Sherlock Holmesként, a régi szótárra mutatva a virsliujjával.

– És ez a te nagy elméleted? Hogy Orson Wallace, az Egyesült Államok elnöke, akinek egyetlen szavára az asztalán lehetne bármilyen dokumentum, nemcsak hogy meglop minket, de értéktelen szótárlapokat is emel el?

Az utóbbi percekben most történik meg először, hogy a hivatal fő szájalója elnémul.

De nem sokáig.

– Az a lényeg, hogy ez a könyv – mondja végül Orlando –, ez a szótár vagy akármi a levéltár tulajdona.

– Hiszen még ezt sem tudjuk! Letépték a gerincét, ezért nincs rajta leltári szám. És ha megnézed… – felcsapom a fedelet és keresni kezdem a Nemzeti Levéltár kerek, kék bélyegzőjét, ami a gyűjteményünk régebbi könyveit azonosítja. – Itt még a stempli… – hirtelen elakad a szavam.

– Mi az? – kérdezi Orlando, miközben meredten bámulom a kötéstábla belső oldalát. – Találtál valamit?

Letámasztva mindkét tenyerem az asztalon, másodszor és harmadszor is elolvasom a kézzel írt bejegyzést.

– Exitus acta probat? – olvassa ki Clementine hangosan a vállam felett.

Bólintok, és rossz előjelként megsajdul az orrnyergem.

– Exitus acta probat. A cél szentesíti az eszközt.

– Tudsz latinul? – kérdezi Clementine.

– Én nem baseballt játszottam annak idején – válaszolom neki.

– Nem értem – mondja Orlando. – „A cél szentesíti az eszközt.” Ez most jó vagy rossz?

– Mózes elindult – bömböli Orlando rádiója. Arról is értesíteni fogják, ha megérkezik az épülethez.

Ahogy nézem a könyvet, a fájdalom rosszabbodik.

– Lehet, hogy tévedek – mondom –, de ha jól olvasom… akkor ez a könyv George Washingtoné volt.

7

– Na, várjunk csak – mondja Orlando. – Az a George Washington? A fafogakkal…

– És a meggyfával – válaszolom felemelve a könyvet, hogy közelebbről lássam. Nagyon rossz állapotban van a papírja; olyan sötétre barnult és úgy kiszáradt, hogy nehéz eldönteni, régi vagy új-e a tinta.

Kulcszörgés a