Böröczki Csaba

Salomé
nem szeret
senkit

— részlet —

KALLIGRAM

Copyright © Böröczki Csaba, 2023
ISBN 978 963 468 445 9

Kék. Ez volt az ég, a fényes ragyogás
szakadatlan lüktetése.

Marguerite Duras: A szerető
(Ádám Péter fordítása)

Majdnem elment mellette. Amikor a szeme sarkából meglátta, még idejében visszafordult. Fiatal nő a padon. Sötétszőke Kleopátra-hajú, kezében könyvvel, vászontáskáján felirat, ELTE Bölcsészkar. Mozdulatlanul ült, mintha maga is a kert tartozéka lenne, egy a márványszobrok közül. Talán nem is vette észre, hogy a férfi ott áll előtte néhány lépésnyire. Lassan sötétedett. Schneider összehúzta magán a kabátot, a torkát köszörülte. Elnézést, nem tudja, hol a kijárat? Ahogy a nő felnézett a könyvből, félresimított egy arcába hulló hajszálat. Olyan sokáig nem válaszolt, hogy Schneider arra gyanakodott, hiába a bölcsészkaros felirat, a lány nem beszél magyarul. Megkérdezte németül is: wo ist der Ausgang. A nő elmosolyodott, és kezével mutatta, hogy merre. Schneider megköszönte, és miközben sietve a kapu felé indult, arra gondolt, ez is egy olyan lány, amilyenekbe bele szokott szeretni, amikor a villamoson meglátja őket, hogy aztán a nap végére már arra se emlékezzen, mi fogta meg bennük. Persze, ez nem szerelem, legfeljebb valami melegség a szegycsont környékén, ideges pillantások, tetszeni akarás.

A formára nyírt sövények közt néha megfordult, látja-e a lányt. Senki, csak a fehér márványszobrok. Az egyik úgy meredt az ég felé, hogy Schneider is arra nézett. Bécs damasztkék ege.

Már úgy érezte, körbejárta az egész parkot. Kár volt bejönni. Széles ösvények, jobbról, balról cserjék, a távolban szökőkút csobogott. Remélem, nem zárják rám. Órájára nézett, tíz perccel múlt hat, ki kell lépnem. Az állomás negyedóra, ha sikerül taxit fogni, csak előbb jussak ki innen. Végül meglátta a fekete, Bourbon-liliomos rácsot. Az idősödő parkőr már bezárt. Mormogott valamit, ahogy elővette a kulcsot. Schneider keveset értett belőle, bocsánatkérően húzta el a száját. A Kleopátra-hajú lányra gondolt, vajon itt éjszakázik?

Schneider a bőröndjét lógatva állt a hídláson. Az intercity kijelzője szerint a vonat öt perc késéssel érkezik a Keleti pályaudvarra. Annyi belefér, a taxi megvár. A monoton zakatolásban az utasok úgy várakoztak, mintha prédikáció vagy előadás végét várták volna, szó nélkül. Egy cipzár hangjára Schneider balra pillantott. Meglátta a Kleopátra-hajú lányt. Kezében könyv, vállán a vászontáska. Méhvirágkék pulóver, fehér kabátja kigombolva.

Helló, emlékszik, a parkban találkoztunk.

Végig a peronon. A hangosbemondó az induló vonatokat recsegte. Huszonkét óra huszonnyolc perckor szerelvény indul Győrbe, a hatos vágányról.

Schneider figyelte, ahogy a lány strasszos, fekete klumpája csattog a betonon. Huszonvalahányra saccolta. Édeskés parfüm. Nem szóltak, csak mentek egymás mellett, mintha összetartoznának. Mondatok helyett kényszeredett mosoly. Schneider majdnem nekiment egy szembejövőnek. Alig tudta kikerülni, annyira figyelt, hogy tartsa a lépést a lánnyal. Bocsánat.

Végül megint a férfi szólalt meg. Munka miatt voltam Bécsben. A lány bólintott. Schneider azon tűnődött, lehetséges-e, hogy a Kleopátra tényleg nem beszél magyarul, és csak nemzetközi jelekkel kommunikál, mutogat meg hasonlók. Talán a kérdést sem értette, csak bólogat, és próbál mielőbb lelépni. Ebben a pöttyös szoknyában olyan, mintha a hetvenes évekből pottyant volna ide. Persze helyes, csak van ilyen nőtípus, aki nem tud öltözködni. Vagy inkább úgy öltözködik, ahogy azt jónak látja, hogy direkt ellentmondjon a nőkkel szembeni elvárásoknak, vagy bárminek. Maga turistaként járt kint?

Anyu osztrák, szólalt meg a lány magyarul, de mostanában itt lakom, a barátnőmmel egy albérletben.

Jöjjön, elviszem. A taxi ajtaját fogta, a lány nevetett. Nevetése egyszerre volt zavart, mint egy éretlen fruskáé, és olyan, mint aki számított rá, hogy ez történik, ha válaszol a férfinak, aki az apja lehetne.

Az Egyetem tér fele megy, kérdezte, amikor már beszállt Schneider mellé, a taxi hátsó ülésére. Ölébe vette könyveit, köszönöm, indulhatunk. Schneider azt mondta, jobban szeret taxival jönni az állomásra, mint itt parkolni napokig úgy, hogy nem lát rá a kocsijára. Hallotta a saját hangját. Szerencsétlennek tűnt a mentegetőzése. Mintha bármiféle magyarázattal tartozott volna ennek az ismeretlennek, vagy mintha próbálkozna nála. Pedig csak kedves akart lenni. Nem, nem kedves, valójában tudni akarta, milyen érzés, ha a Kleopátra mellette ül. Talán meg is lehetne érinteni. Véletlenül. Vagy a végén egy kézfogás, búcsúzóul. Az igazán nem tolakodó.

A lány nem szólt. Miért is szólna? Bár megnyugtató lenne egy félmosoly, vagy valami, amivel jelzi, nem néz teljesen idiótának. Szeme sarkából figyelte a lány beszívott ajkát, az autórádióból a Le Temps de l’Amour szólt. Schneider azon töprengett, ki is énekli ezt a számot. Kár, hogy nem értem a szövegét. Ez melyik adó? Sosem szoktak ilyeneket játszani a rádióban.

Schneider a lány könyvén umlautos betűket látott, hosszú, ismeretlenül csengő szavakat. Ujjával rábökött. Finnül tanul? A lány felé kapta a fejét. Észtül, de tanultam már svédül, törökül és norvégul is. És mindet beszéli? Csak próbálgatom, miben vagyok jó.

És nem kötelezed el magad?

Úgy váltott át tegeződésre, mintha természetes lenne. Természetes is, gondolta, mégiscsak huszonéves.

A lány vállat vont. Szerintem sokkal jobb, ha kicsit itt van az ember, kicsit ott. Én például most örülök, hogy visszajöttem. Képzelje, a bécsi lakásból rálátni a Práterre. Na, hát annál nyomasztóbb hely nincs a világon. Tudja, az ember arra kel fel, hogy a Riesenrad belemászik a képébe. A szemeit forgatta, mintha szédülne, vagy mintha az óriáskerék útját követné. Borzalmas hely.

Nekem is éltek rokonaim Ausztriában. A nő nem reagált. Persze, arra válaszol, amire akar. Néha előtör belőle, néha megkukul. Schneider zavarában két ujjal dobolni kezdett táskáján. Kinézett az ablakon, ő hamarosan megérkezik, de a lány még azt se mondta, hol tegyék ki, vagy merre kanyarodjanak. Vagy azt várja, hogy felvigye a lakására? Csinos kis csaj, de annyira nem kurvás ebben a szerelésben, úgyhogy nehéz ezt feltételezni. Semennyire sem kurvás. Inkább mint egy alsós tanárnő.

Szép a keze.

A lány hangja mintha máshonnan jött volna. Szeretem a kezeket, mondta, kifejezőek. Van egy festő ismerősöm, ő azt mondja, kezet a legnehezebb rajzolni, mert abban benne van minden. Schneider összeszorította ökleit, mintha rejtegetni kellene ujjait. A lány folytatta. Megfigyelted, hogy Mickey Egér meg Donald Kacsa mindig kesztyűben vannak? Mert hát, Úristen, milyen lehet egy egér keze?

Tehát érdekli a festészet, mosolygott magában Schneider. Az jó pont. Érezte, hogy mindjárt elvörösödik. Talán a taxi sötétjében nem venné észre a lány, de megnyugtatóbb lenne valami kibúvó, vagy másra terelni a témát.

Nem haragszol, ha két percre megállunk, kérdezte Schneider, cigit kell vennem.

Mire visszaért a kocsihoz, a lány már nem volt ott. Erről ennyit. Mit is gondoltam? Nyilván csak kihasználta az alkalmat, hogy behozom eddig, és semmi több. A kishölgy azt üzente, hogy innen gyalog megy, mondta a taxis. Azt üzeni magának, hogy minden nap négytől a könyvtárban van. Melyikben? Fogalmam sincs.

Alig ismerte. Alig egy órája sétálgattak az utcán. Valahol azt olvasta, első randin csak akkor van csók, ha előtte már sokat beszélgettek. Itt csak Schneider beszélt, Klára hallgatott, mintha elraktározna minden lényeges információt. Ez is beszélgetésnek számít? Schneider fejében az motoszkált, valójában leckét mond fel a tanárnőnek, és a végén jegyet kap rá. Úgy érezte, már a fél életét elmesélte, a lány meg semmit. Amikor meg végre mondott valamit, azt olyan hosszasan mondta, olyan kifejtően, mintha addig a helyes szavakon gondolkodott volna. Lehet, hogy tényleg azon gondolkodik. Mégiscsak Bécsben nőtt fel.

A könyvtártól egy mellékutcán mentek ki a Rákóczi útra, onnan az Astoriához, aztán ráfordultak a Múzeum körútra, be a múzeumkertbe, körbejártak egyszer, kétszer, háromszor. Csak ők voltak hátul, a főépület mögött. Az utcai lámpák fényében Schneider azt képzelte, a lány haja függönyre hasonlít, és most ez a függöny szét van húzva. A szeme barna. A kézfejére lógó pulóver, a pöttyös szoknya, amit tegnap is viselt, mind úgy állt rajta, mintha az utolsó pillanatban dobálta volna őket magára. Mellette ő, barna lódenkabátban. Azon tűnődött, Klárának olyan a szerelése, talán fel se tűnik a korkülönbség, bár Schneider nem érezte magát öregnek. Lehet, hogy ez már a „B” oldal, de hogy öreg, és elmosolyodott, öreg semmiképp. Az öregség, az más.

A lány négy vagy öt könyvet szorított magához, lapos a melle, ezt Schneider a kinyúlt pulóveren át is látta, a táskája meg talán üres. Négy vagy öt könyv, kettő vékonyabb. Minek hord ennyit magával? Mindet olvassa? És miért kézben viszi, ha ott a táska? Úgy szorítja őket magához, mintha azzal védekezne a hideg vagy a mit tudom én, mi ellen.

Egy laminált borítós egyetemi jegyzet kis híján kicsúszott a kezéből. Schneider fogta meg, nehogy leessen. A lány keze puha. Ahogy szemben állt vele, még intenzívebben érezte azt az édeskés parfümöt. Nem akarsz velem lefeküdni?

A kiskanalat belemerítette a cukortartóba. Gyorsan keverte a kávét, lassan kortyolta. A konyha sötét, a bútorok árnyaknak tűntek.

Schneider bement a szobába. A falon fekete-fehér poszterek, Marx, Engels, Lenin, Bowie, ezeket felismerte. Barna faliszőnyeg. A kisasztalon a Famous Grouse maradéka. Valószínűleg ihatatlanul meleg. A tükörben, bár alig látott valamit, megnézte borostáját. Semmit sem látott. Hiszen most borotválkoztam. Végigsimított haján. Éjszaka Klára azt mondta, egy színészre hasonlít. Mi is volt a neve? Remélem, valami sármos pali. Körbenézett a szobában, azon tanakodva, miért épp ezek a nyomatok kerültek a falra. Biztosra vette, hogy nagyítások, némelyik igen rossz minőségű. Példaképek, vagy olvasott róluk, és megtetszettek neki? És miért nem festményeket tesz ki? Az ágyhoz lépett, ahol Klára aludt. Egészen közel hajolt hozzá, szinte hallotta a lélegzését. Kezét a lány kitakart, fehér válla felé közelítette, de nem nyúlt hozzá. Most már bármikor megérinthetem.

Az erkélyen várta, hogy felébredjen. Az Egyetem téren kis csoportokban beszélgettek az emberek. Ketten a hummusbar étlapját böngészték. A tér jobb oldalán, a Károlyi utcánál négyéves forma kisfiú galambokat kergetett.

Schneider mocorgást hallott a szobából. Órájára nézett, éppen ideje, hogy felkeljen. De Klára ugyanúgy aludt, ugyanabban a pózban, ahogy pár perce. A lakótársa jött haza. Méhvirágkék, kötött pulóver, farmernadrág. Ő is fiatal, ő is szép, mint Klára. A magasságuk szemre egyezik, de ennek a lánynak nagyobb mellei vannak. Több mérettel nagyobb. Enyhén hullámos, vörösesbarna haj, a szeme zöld vagy szürkéskék. Kláránál erősebben sminkeli magát, az alkata is erősebb. Erre mondják, hogy erős csontozatú? Mindenképpen karcsú. Talán épp a közönségessége miatt kívánatos.

A lány egyáltalán nem igyekezett halkan beszélni. Klára mondta, hogy itt lesztek, úgyhogy egy barátnőmnél aludtam. Schneider bólintott. Hirtelen felemelte kezét, mintha mondani akarna valami fontosat, apropó, de egyből visszaeresztette. Szégyellte, hogy a lakótársnak erre kellett hazajönnie, Klára még alszik, ő mosatlan kávéscsészét hagyott a konyhapulton, és az asztalon egy bontott viszki, aminek a fele hiányzik. A lány mintha megérezte volna Schneider zavarát. Klárára nézett, legyintett, a piával mindig kiüti magát. Majd ha felébred, mondom, hogy sokáig vártál. Schneider cinkosságot látott a lány szemében. Mintha együtt meglesték volna az alvó barátnőt, és kibeszélnék a háta mögött.

És téged hogy is hívnak? Auguszta. És téged?

Schneider.

Milyen Schneider?

Csak Schneider. Klára tudni fogja.

A pincér dióssüteményt rakott elé. A hangszóróból a Paint It Black francia feldolgozása szólt, ő meg arra gondolt, sosem szoktak ilyeneket játszani a rádióban, és hogy egy hét alatt ez már a második eset. Ki is énekli? Szinte előtte volt az énekesnő arca, és az is, hogy egy Belmondo-filmben látta, de a neve csak nem jutott eszébe. Időközben az Ibolya megtelt. A felszolgálók a presszó uniformisában, néha odahajolnak a vendégekhez, hozhatnak-e még valamit. Klára a fagylaltot kanalazta. Citrom, vanília.

Ez a szendvics marha jó, mondta Auguszta. Lecsípett egy darabot a kenyér széléből, Schneider szája felé nyújtotta, kóstold meg, ő meg villáján a dióssüteménnyel Klárára pillantott. A nő észre se vette, a fagylalt maradékát gyűjtötte a kehely szélére. Schneider kitátotta száját, és remélte, senki sem látja, hogy úgy etetik, mint egy kisgyereket, és hogy nyelve önkéntelenül is hozzáér Auguszta ujjaihoz.

Valóban jó szendvics, mondta, a dió rajta valami isteni.

Látom, tetszel Augusztának, mondta Klára. Tizenegy múlt pár perccel, esernyő alatt sétálgattak a Kecskeméti utcában. Már a második kört tették, a Kálvin térig és vissza. Schneider legszívesebben felment volna a lakásba, de Klára azt mondta, ilyenkor a legjobb sétálni, mert beszívhatja az esőillatot. Auguszta tíz órakor köszönt el tőlük, salsabuliba indult. Jó táncos vagy?, kérdezte Schneider. Tudok egy-két figurát. De nem versenyre készülünk, és úgyis a pasi vezet, szóval igazából mindegy.

Miből veszed, hogy tetszem neki?

Csak látom.

Schneider mosolyszerű grimaszt vágott, tűnődött, hogy a jó nők mindig párosával járnak, meg hogy a vonzalom kölcsönös, annak a lánynak zseniális mellei vannak. Elmélázott, milyen lehet kézbe fogni őket.

Kikerültek egy tócsát. Már alig esett. Schneidernek eszébe jutott, hogy Klára lakásában csak egyetlen ágy van. Egy nagy franciaágy. Képzeletben végigjárta az albérletet. Mosdó, a polcon azzal a rengeteg krémmel, konyha, előszoba a kabáttartóval, szoba Leninnel meg a többi kommunistával, erkély. Nincs több szoba. Egy ágyban aludnának? Majdnem kimondta hangosan.

Mindig párosával szeded fel a lányokat?

Én? Dehogyis. A volt feleségemmel például elég félénk voltam. Lényegében ő szedett fel engem. De aztán, és legyintett. Tudod, milyen elvált férfinak lenni. Kiábrándító. Minden alkalommal, amikor találkozol egy nővel, úgy érzed, ő egy újabb hibalehetőség.

Van gyereked?

Gyerek, gondolta Schneider, már elejétől kezdve tervezgettük, de a világért se akart összejönni. Jézusom, az a sok orvos, akiket végigjártunk. Persze, mind azt mondták, hogy egészségesek vagyunk. Dominikánál se találtak semmit, ami miatt ne lehetne gyereke. Lehet, hülyeség volt bíznom benne. Meg kellett volna néztem a szakvéleményt. Persze, az se kizárt, hogy egyszerűen nem volt szerencsénk. Dominika… mennyi is? Huszonnyolc volt, amikor hozzám jött. Az még fiatal. El kellett volna menni párterápiára vagy mire. Bár akkora már mindketten rohadt mód frusztráltak lettünk. Jött az akadékoskodás. Hogy ki hova tette a kiskanalat, meg hogyan szeleteli a paprikát. Nevetséges. Dominika a legidegesítőbb nő, akivel találkoztam. Néha nem is értem, miért hívtam randira. Nyilván jól nézett ki. Persze, azt aláírom, hogy rengeteg vizsgálat volt, és attól lett olyan, amilyen. Még az arca is átalakult valahogy. Abból a vibráló tekintetből a végére már semmi nem maradt. Felvett egy ilyen sértett pózt. Komolyan, mintha csak a próbálkozásról szólt volna az a hét év. Próbálkozásban jó vagyok. Ha Dominika kevésbé erősködik, nekem mindegy, van-e gyerek. Nekem a galéria már akkor is tökéletesen kitöltötte az életemet, csak miatta mentem bele az egészbe.

Schneider a fejét ingatta, nem, gyerek, az nincs… … …

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Mészáros Sándor
Olvasószerkesztő Péterfy Emma
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 445 9

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL
Source Sans Pro – SIL OFL