Glifa – részlet
Author: Ali Smith; Mesterházi Mónika
Date: 2026
Keywords: Háborúellenes regény a gondoskodás erejéről
Description: A család szinte mindig azt jelenti, hogy valaki valahol nem tartozik hozzá. Petra és húga, Paca gyerekkorukban elválaszthatatlanok voltak. Amikor édesanyjuk váratlanul meghalt, különböző megküzdési stratégiákat választottak. Petra szembeszállt az apjukkal, Paca pedig kiköltözött a kerti sufniba. Amikor apjuk is meghalt, kapcsolatuk hosszú időre megszakadt, ám egy nap Petra kénytelen felhívni a húgát, mert egy lovat talál a hálószobájában, ami szétrúgja a berendezést. Paca fogja örökbe fogadott lányát, Billt, és elindul a nővéréhez. Miközben rendet raknak a londoni lakásban, a két nő felidézi a
Publisher: Magvető Kiadó

Ali Smith
Glifa
– részlet –

Fordította
Mesterházi Mónika

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Ali Smith: Gliph, Hamish Hamilton, 2026

A könyv fordítását a Publishing Scotland támogatta.
The translation of this book was made possible with the help of the Publishing Scotland translation fund.

Copyright © 2026, Ali Smith
All rights reserved
Hungarian translation © Mesterházi Mónika, 2026

Hogy emlékezzem
barátomra,
Paul Bailey-re

az újságírók
bátorságáért

Bradley-Barley-éknak
szeretettel

és Sarah Woodnak,
akinek a neve bele van írva
minden fába

Számomra a politika mindaz, amiből kiderül, ki csinálhat mit, kivel. Ez a politika.

Margaret Atwood

Pár szóval bemutatok önnek egy masinériát, amely alatt maga az Isten is palacsintává lapulna. Az itatóspapir nem olyan vékony, mint amilyenné lenne abban egy ember csizmástul, sarkantyustul, nyakkendőstül, kalapostul, órástul, láncostul, mindenestül…

Honoré de Balzac / Harsányi Kálmán

Volt egy nő, lakhelye Kuba,
Leült csak úgy egy kapuba;
A kapu szétkente,
Amire ő: „Ejnye.”
A bátor nő – lakhelye Kuba.

Edward Lear

Mit köszönhetünk a halottaknak? A halottra emlékező szeretet – Kierkegaard szerint – a szeretet legelfogulatlanabb, legszabadabb és leghűségesebb cselekedete. De bizonyosan nem a legkönnyebb. A halottak végül is nemcsak hogy nem kérnek tőlünk semmit, hanem szemlátomást mindent megtesznek, hogy elfelejtődjenek. Viszont pontosan ezért van, hogy a szeretet tárgyai közül talán a halottak követelnek a legtöbbet.

Giorgio Agamben

De a művészet folyamatosan él, és szó szerint a hitéből él; és a nevei, a formái, a működése és a legelemibb jelentései változatlan formában tovább élnek a félbeszakítás, a lealacsonyítás, a közöny idején is mindabban, ami lényeges; a művészet túléli a kormányokat és a világnézeteket és a társadalmakat, sőt a civilizációt is, amely létrehozta. Nem lehet teljesen elpusztítani, mert a hit lényegét és az egyetlen valóságot testesíti meg. A művészet az, amit a romok eltakarítása után találunk. És ekkor a legkisebb és legtökéletlenebb műből is e hit megóvásának büszke cselekedete válhat.

Katherine Anne Porter

nem

Itt egy történet, amit a dédapánk csaknem egész életében megtartott magának, még az Erdészeknél töltött idejéből.

Nem szó szerint az erdészeknél. Az Erdészek egy katonai ezred volt. A dédapánk fiatalkorában belépett az Erdészekhez, és elment, hogy harcoljon a lövészárkokban. Az a mi szerencsénk, hogy a zászlóaljnak nem abba a részébe került, amit Gallipoliba küldtek, ahol nagyrészt lemészárolták őket, különben mi sem lennénk itt. Az a szerencse, hogy csak egy kis gázt kapott, és az a szerencse, hogy a tábori kórházban találkozott a dédanyánkkal, aki aznap, amikor megismerte, még nem sejtette, hogy attól fogva egész hátralevő életében a dédapa hátát fogja ütögetni az ő egész hátralevő életében, hogy fel tudjon köhögni dolgokat.

A történet szerint a dédapánk, aki már rég meghalt, mire mi megszülettünk, csak egyszer beszélt a háborús élményeiről, a halálos ágyán, és csak az egyik fiúunokájának, aki akkor nagyjából nyolcéves volt, és szintén nem beszélt róla senkinek, amíg egy évtizeddel később el nem mondta a húgának, anyánknak, aki akkor volt kilenc-tíz éves, és én is csak azért tudok róla, mert pár évtizeddel ezután, amikor én lettem nyolcéves, anyánk elmesélte a történet egyik változatát, és végül a nagybátyánk is megosztotta a maga változatát. Pacának nem, csak nekem. Paca akkoriban túl kicsi volt, és túl érzékeny egy ilyen történethez. De én olyan edzett vagyok, mint a cserzett bőr, ahogy anyánk mondta mindig.

Mindenesetre a történet szerint ezt a történetet mesélte a dédapánk.

Akit életében a legtöbbre és legnagyobbra tartott, egy fiatalember volt, akit az első világháborúban ismert meg.

Ennek a fiatalembernek a lova megvakult, vagy az egyik lovuk, aki ott volt velük kint, nem tudom, hogy az ő lova volt‑e, vagy csak egy ló, aki véletlenül ott volt.

A gáztól vakult meg.

A gáz leszállt, halványsárga volt, és az a fajta, ami mindent megvakít, amin szem van, és ha valakinek a csupasz bőrére szállt, akkor beleégett. Az emberek – és a lovak is – narancssárgás színűek lettek az égési sebektől, és aztán hólyagosak, és a hólyagokba néha belehaltak. Annak a háborúnak ezen a pontján az embereknek már volt maszkjuk, sőt a lovak számára is létezett valamiféle gázmaszk, csak nagyon ritka volt. Ez a fiatalember látta, hogy a ló szemének tojásfehérjeszíne lett, és tudta, hogy le kell lőniük, bár a lónak más baja nem volt, nem égett meg, nem lett hólyagos, csak a látását vesztette el.

Úgyhogy azt mondta valakinek, elviszem ezt a lovat innen, hiszen nem tehet semmiről.

Úgy is tett.

Még abban a hónapban hátracsavart karral visszavitték, már a fiatalembert, vagyis inkább fiú volt; tizenkilenc lehetett, mint a dédapánk, talán húsz, maximum a húszas évei elején járt. Mindenesetre vitték, és hadbíróság elé állították, és egy tábornok, aki belefolyt az ügybe, kijelentette, hogy példát kell statuálni. És ezt úgy csinálták, hogy egy nap kora reggel odakötözték a fiút egy póznához, bekötötték a szemét, és egy kivégzőosztag agyonlőtte.

A fiatalember odament a lóhoz, és leoldotta róla a hámot, levette a zablát, és a sok bőrt és fémet hagyta a földre esni. Aztán ő is levette az egyenruhája zubbonyát. Ez volt az első, amit engedély nélkül csinált. Ledobta a zubbonyt és a tölténytáskát, a fegyverét, a bajonettszíját meg a többit a sáros lószerszámra, és elvezette a lovat – nem volt rajta zabla, se kötél, úgyhogy a kezét a ló homlokára tette, és az üstökénél ragadta meg –, elvezette a táborhelyről, el a harc zajával ellentétes irányba, bárhol is voltak, én nem tudom, merre jártak, mindenesetre volt valahol a közelben egy erdős rész, fák álltak egy kis földterületen, ami még nem pusztult el. A fiatalember arrafelé vezette a vak lovat, az erdőbe, és a ló ment vele, ment, mint egy bárány, bár nem látott, mondta elvileg a dédapánk, és a férfi meg a ló bement a fák közé, és eltűntek szem elől.

Később valaki elmondta a dédapánknak, hogy a fiatalember, akit agyonlőttek, bányalóhajtó volt annak idején, lent dolgozott a tárnákban az apjával és a testvéreivel, mielőtt besorozták őket.

Itt egy másik történet, és ez is olyan, amit egy random ember, akit nem ismertünk, és csak egyszer találkoztunk vele, szintén megtartott magának majdnem egész életében, amíg úgy nem döntött, hogy elmeséli nekünk.

Legalábbis ezt mondta, amikor elmesélte.

És ha ez igaz, akkor amikor végül úgy döntött, hogy elmondja valakinek, az egész világon pont két vadidegen gyereket talált, akiknek elmesélte.

Egy nagy családi összejövetelen voltunk, egy rokonunk, akit nem ismertünk, és többé nem találkoztunk vele, az ezüstlakodalmát ünnepelte egy kisváros szállodájában, aminek a nevét is csak onnan jegyeztem meg, hogy volt ott egy makettfalu, amit másnap megnézhettünk, és mint kis óriások portyáztunk a rendezett utcák fölött, ahol ember nélküli házak és miniatűr villák álltak, kis fák és pázsitok, egy templom, még egy templom, és modernebbnek tűnő kiegészítések, például boltok, amiknek a kirakatát le lehetett hajtani, és belesni, és egy táblán egy ajtó fölött az állt, hogy Kínai étterem.

Ezen az összejövetelen valaki odaültetett minket a húgommal az egyforma rózsaszín ruhánkban egy nagyon idős néni mellé kétfelől, és lefényképezett. Aztán ott maradtunk mellette, miközben a felnőttek, akik addig körénk csoportosultak, hogy az idős nénivel fényképezzenek, a parketten táncoltak egy kis zenekar zenéjére, akik a terem végében régi dalokat játszottak varázsos pillanatokról meg házassági évfordulókról; figyeltem, ahogy az emberek előre-hátra keringőznek egymás karján, még anyánk és apánk is. Soha nem láttam őket együtt táncolni, egyikünk se látta őket; otthon anyánk néha a kert végéig is alig tudott elmenni, de most ott volt, mint mindenki, mosolygott, és járta a régimódi táncokat a többiekkel együtt.

Aztán éreztem, hogy a néni, aki mellett ültünk, odanyúl, és megfogja a kezemet.

Lenéztem a kezemre a nagyon öregnek látszó kezében, aztán amilyen udvariasan csak tudtam, átpillantottam az ölén a húgomra. Pánikban nézett vissza rám, mert a nagyon idős néni, akit nem ismertünk, neki is megfogta az egyik kezét.

A néni ott ült, és nem mondott semmit, csak elég szorosan fogta a kezünket. Amikor megszólalt, az én kezemet még erősebben megszorította, és ahogy beszélt, annál is erősebben, annyira, hogy a gyűrűm összenyomta az ujjat, amin volt, fájt is, de udvarias voltam, és nem szóltam.

Megkérdezte a nevünket. Megmondta a saját nevét. Edie.

Aztán ezt mondta,
el kell nektek mesélnem valamit. Remélem, hallotok a zenén át vagy annak ellenére, ugye?

Bólintottam.

A húgom is bólintott, amikor látta, hogy bólintok.

Az öreg néni is bólintott egymás után mindkettőnknek. Aztán azt mondta,
egyszer, még fiatalkoromban, alig voltam harmincéves, ajaj, ez még a negyvenes években volt, ötven éve, egy nap végigmotoroztam egy vidéki úton Dél-Franciaországban. Mindkét oldalamon nagyon magas, száraz, vörösesbarna sárfal volt. Valószínűleg egy harckocsioszlop haladt arra, az kényszerítette fel a talajt az út két szélén önmagára, de olyan magasra, hogy úgy nézett ki, mintha kettévált volna a táj, mintha egy választék volna valakinek a hajában, és én ezen a választékon utaztam végig.

Ekkor még háborúban álltunk, bár a háború már majdnem véget ért. Engem összekötőnek küldtek a különféle szövetséges hatóságokhoz. Tudjátok, hogyan értem, hogy szövetséges? Hány éves vagy? És te? Aha. Na jó. Igazából nem kell sokat tudnotok ehhez a történethez.

Elég annyit tudnotok, hogy ezen a bizonyos napon bizalmas információt vittem, olyan információt, egy dossziét, amit magas rangú emberekkel kellett aláíratni, és aztán visszaszállítani azoknak, akik eredetileg elküldtek vele. A papírok nagyon titkosak voltak. Azért voltak különösen fontosak, mert ez az információ a háború végéről szólt.

Emlékszem, kora este volt. Tavasz. Nagyon meleg és száraz idő jött egy hosszú, nedves időszak után, emlékszem, már napok óta az évszakhoz képest melegebb volt, és ahogy hajtottam az úton a kétfelől felcsapódott sár között, valami furcsát vettem észre előrébb, a talajon, laposan az út felszínén.

Olyan formája volt, mint egy árnyéknak, ha az árnyék a sötét ellentéte lenne. Vagy mint a napfény foltja, ha a napfény foltja semennyire nem lenne fényes.

Úgy értem, láttam, hogy valahogy abszolút nincs rendben az egész. Foltos volt, mint egy furcsán megnyúlt árnyék, de semmit, az égvilágon semmit nem láttam az út semelyik oldalán, ami ilyen árnyékot vetne.

Mintha épp csak valamivel az út felszíne fölött lebegett volna.

Derengett abban a maradék esti fényben.

Tűnődni kezdtem, nem valami folyékony dolog tócsája‑e, mondjuk, nem vegyi anyag ömlött‑e ki, valami halálos méreg, úgyhogy lelassítottam a motort, és miközben lassítottam, körülnéztem, nem leselkedik‑e valahol veszély. Aztán lefékeztem, leparkoltam az út szélére, jó messzire ettől a dologtól, és ott álltam és hallgatóztam, nincs‑e valami szokatlan, és közben újra és újra nagyon gondosan körülnéztem.

Aztán elindultam az árnyék felé.

Hogy mi volt, azt világosan láttam, amikor odaértem. Egy teljesen kilapított ember volt.

A fején nem maradt arc. Semmi jellegzetes abból, aki valaha lehetett, semmi, csak a forma sugallata, hogy valamikor ember volt. Tetőtől talpig emberi bőr, ami kiszáradt, mint a cserzett bőr, és semmi más nem határolta, mint, nem is tudom, hogy nevezzem, kis mezsgyék, kontúrok azokon a helyeken, ahol a ruhája anyaga összeolvadt azzal, ami belőle maradt.

Meghalt az úton, állapítottam meg, kilapította egy, mit tudhattam én, meglehetős hosszú és jelentős súlyú konvoj, ami valószínűleg elég hosszú ideig haladhatott erre.

Talán senki se látta. Talán meg sem álltak, meg sem tudtak volna, hogy eltakarítsák ezt a kóbor holttestet az útról.

Nem mintha ne lettünk volna hozzászokva a halottak látványához.

De ez.

A néni a fejét rázta.

Bocsássatok meg, kislányok.

Mert tudjátok, felfeszegethettem volna az út felszínéről. Talán nem könnyen, de meg tudtam volna csinálni, volt egy nagyon jó kés a hátizsákomban. Feltekerhettem volna azt a szegény embert, mint egy perzsaszőnyeget, és visszavihettem volna a hónom alatt a motoromhoz, elvihettem volna onnan, és elintézhettem volna, hogy rendesen eltemessék, ami maradt belőle. Vagy legalább szólhattam volna valakinek arról, hogy mit láttam, és hol, hogy mások tehessék meg.

Sok mindent tehettem volna.

De nem.

Egyetlen dolgot sem tettem meg abból, amit megtehettem volna.

Azóta sok minden elmaradt tőlem, ami az életemben történt, de ez az egy nem. Az eltelt időtől semmivel nem történt meg kevésbé. Most is látom magam előtt – pontosan ugyanúgy, ahogy itt ezt a sok táncoló embert látjuk.

De igazából meg se lett volna szabad állnom a motorral. Bármiért megállni, bárhol megállni meglehetősen veszélyes volt, nemcsak nekem, hanem számtalan más embernek is, és igazából abszolút hülyeség volt tőlem. Könnyen nagyon rosszra fordulhatott volna az egész.

Értitek ezt? Igen?

Elhallgatott, és tudtam, hogy most bólogatnom kell, úgyhogy bólogattam a néninek, aki most már olyan erővel szorította az ujjaimat, hogy az a részük, ami a keze alól kilátszott, teljesen kifehéredett.

Megértitek, mondta. Én ezt még egy léleknek el nem meséltem.

Megint bólintottam, mint a kötelességtudó gyerek, aki lenni akartam.

Aztán a néni túloldalán a húgomra pillantottam.

Ő azt nézte, ahogy anyánk táncol; a zenekar énekese épp egy gyors dalt énekelt arról, hogy egy aligátor milyen bátor, és az emberek, köztük mindkét szülőnk, sokkal energikusabban táncoltak, a karjukat meg a lábukat lóbálták szabadon, és aki nem táncolt, az is tapsolt. A húgom is tapsolt. Valahogy a történetmesélés során sikerült kiszabadítania a kezét a néni kezéből. Vagy talán a néni önként engedte el.

Ehelyett, mondta a néni, aki még mindig ugyanúgy szorította a kezem, ezt csináltam:

Visszamentem a motorhoz. Megtoltam. Lassan gurultam előre, el a kilapított ember alakja mellett anélkül, hogy érintettem volna.

Ahogy túljutottam rajta, beletapostam a gázba, és mentem tovább az úton, hogy kézbesítsem, amit kézbesítenem kellett, nagy sebességgel haladtam a sárfalak közt, ó, milyen különlegesek voltak, majdnem egy méter magasak, pirosak, agyagosak, és a tetejük visszahajlott magára, mint a hullámzó tenger, ami megnyílt előttem, hogy átengedjen.

Beszélj a jövőről, ez áll a mai Duolingo-leckém tetején. Egy rajzfilmgyerek szerepel rajta egy rajzfilmbékával a fején, merítőhálóval a kezében, amivel tűnődve próbálja megfogni a békát. A rajzfilmgyerek szeme és a rajzfilmbéka szeme kacsint és forog.

Azért nézem, hogy ne lássam a szoba túlsó oldalán a képernyőt, ahol egy valódi gyerekről adnak bejátszást.

Ez a gyerek nagyon kicsi, még új a világon, csak rúgkapál, de legalább rúgkapál, teljes erőből rugdos a lábával, bár csak néhány hetes, és a lába meg a lábfeje csupa csont és bőr ott a kórházi ágyon, egy romos város szintén romokban levő kórházában.

Amikor legutóbb közvetlenül a képernyőre néztem, ez a gyerek valakinek a segítségével, aki a telefon kameráját tartotta, tágra nyílt szemmel egyenesen visszanézett a szemembe.

A kórház, ahol a gyerek van, az egyetlen részlegesen megmaradt kórház egy nagyrészt földig rombolt városban, ahol törmelékszínű halottakat ásnak ki a romok alól, és raknak zsákokba, és temetnek el a törmelék alá. Néha egy-egy élő, törmelékszínű gyereket kihúznak egy lerombolt épület alól, és az egyik még élő ember, aki a törmeléket rostálja át, és maga is törmelékdarabnak tűnik, a karjában viszi, amilyen gyorsan csak lehet, a romok felé, ami a kórház.

Képtelen vagyok kikapcsolni a híradó képernyőjét. Nemcsak a reménytelenség és a tehetetlenség bevallása lenne, hanem a közönyé is. Hagyom bekapcsolva, mert mint manapság mindenki, én is meg tudok birkózni egyszerre több képernyővel.

Úgyhogy ülök, és szimultán klikkelek dolgokra egy másik képernyőn, ami egyik mondatot küldi nekem a másik után, hogy fordítsam olaszról angolra vagy olaszra angolról.

Valójában rossz címet adtak a leckének, amit csinálok. Itt most nemcsak a jövőről beszélünk, hanem arról is, hogyan kell ragozni azt, amit emlékeim szerint – és talán a valóságban is – előidejűségnek neveznek, jövőnek a múltban:

Látod, hogy nem fogják addigra megérteni.

Ki fog derülni, hogy másra használták.

Emlékeznek majd, milyen volt?

Valamire csak fognak emlékezni.

Az ajtót nyilván egy hónapja nem nyitották ki.

Az akku addigra már lemerül?

Addigra kihívjuk az orvost.

Addigra majd már megnéztük az állatokat az állatkertben.

Remélem, mire megérkezünk, ki is nyitották.

Nem fog egyenruhára számítani?

Addigra bele fog halni a szerelembe.

Nyilván egész héten erre várt.

Biztosan azért követett, mert éhes.

Ötből négy szívecskét már elveszítettem, és hamarosan átsorolnak egy alacsonyabb ligába, és nem lesz elég gyémántom, hogy megmentsen.

Presto la batteria sara stata morta?

Elveszítem az utolsó szívemet is.

Kikapcsolom a nyelvtanulós dolgot.

Szánalmas, értelmetlen, és rohadtul jelentéktelen, tudom jól, akárcsak gondolni is a régi történetekre azokról a régi háborúkról, amelyek olyan nagyon elmúltak, és amelyek halottjai annyira, de annyira eltűntek, bár, ha egymás tetejére halmoznánk őket mindenhol a világon egy hósipkás, kőcsipkés, áthághatatlan hegyvonulat magasságában és szélességében, az messzebbre nyúlna, mint ameddig az emberi szem ellát. Olyannyira eltűntek, hogy beleolvadtak egy tájba, amelyben már észre sem vesszük magunkat, annyi halott zúdul le rajtuk lavinaként az új háborúkban.

De amúgy is azon a dolgon gondolkodtam, amit az öreg néni mesélt, hogy átmotorozott egy választékon, mintha bármilyen felületen átvágni olyan lehetne, mint egy óriás lény fején átkelni, mintha a talpunk alatt a talaj egy olyan hatalmas testhez tartozna, hogy mi, apró emberek, akik átvágunk rajta, nem is érzékelhetnénk.

Ez tetszik. Körülbelül annyira, ahogy annak örültem, amikor megtudtam, hogy az emberi fülben nemcsak egy, hanem két labirintus is van, meg egy előcsarnok, és ablakok, egy kerek meg egy ovális, és vannak ívjáratok is, és egy halántékcsont nevű dolog, és a hártyás csigában van fal, tető és padló, és mindkét fülnek van saját csatornája, és aztán a dobhártya, hát persze, a dobok, és valami, amit Corti-szervnek neveznek – mintha minden emberi fülben meglennének nemcsak minden ház és otthon részei, meg néhány elképesztő természeti és építészeti látványosság, amire minden ország olyan büszke lenne, hogy odaküldenék a turistákat, hanem még egy szimfonikus zenekar vagy legalábbis egy kis együttes lehetősége is.

Egy egészséges fülben az otoszkópon át feltáruló látvány több mindenre hasonlíthat. Egy bolygóra. Egy gyöngyre. Egy tengeri lényre. Egy petesejtre. Egy szemre. Egy nem egészséges fülben feltáruló látvány sokkoló lehet. Egy lángoló bolygó. Egy bolygó abból a korai némafilmből, ahol az emberek beszállnak egy konzerv-rakétába, elrepülnek a Holdra, és egyenesen a Hold szemébe ütköznek, ami úgy csorog le az arcán, mintha a hold nem volna más, mint genny és sodó keveréke.

Hallom, hogy a szoba túlsó végében levő képernyőn véget ért a hírműsor a nagyon kicsi gyerekről és egy nép módszeres kiéheztetéséről, és most egy politikus beszél arról, hogy a világunk megváltozott. Hogy a világunk már nem az, ami volt. Minden megváltozott, megváltozott a világrend; és most egy új korszak küszöbén élünk, és a régi előfeltevéseink már nem érvényesek; a régi előfeltevéseket fel kell adni most, hogy egy új világrend van ebben a teljesen új világunkban.

Ezt egy ideje már mondják. Mivel folyton ismételgetik, kezd gépiesen hangozni, furcsán mechanikusnak, sőt kicsit pantomimszerűnek, mintha kérdezz-feleleket játszanának, de nem! de igen!, vagy kicsit mintha valaki egy rajzfilmmegafonba kiáltozna, és azt mondaná nekünk, hogy a tévék és laptopok és kisasztalok és karosszékek és radiátorok és szemetesek és kanapék és állítható asztali lámpák, tapéták, bekeretezett családi fényképek, kávéval vagy le nem járt teafilterekkel teli dobozkák, vagy akár ez a szék is, amin ülök, ezek együtt, akár bevalljuk, akár nem, már azoknak a holmiknak felelnek meg, amiket függőleges fémrudakról lógó vastag piros kötelek mögé dugnak, és kordonnal kerítenek el, mint a múlt szobáit a National Trust épületeiben.

Új korszak stb.

És nem azért mondják, hogy arról beszéljenek, hogyan és miért változott meg a világunk. Csak hogy ismét igazolják a fegyveripar masszív kiadásait, hogy megvédjenek minket az új korszakban, amelynek kapuját vagy küszöbét már eltorlaszolták a vadonatúj halottak.

Ülök önmagam hülye múzeumában, és úgy viselkedem, mintha számítana, hogy egy géptől tanulok új nyelvet, amit nem beszélek.

Mindent kikapcsolok.

Tessék.

Csend.

Jobb.

Aztán madárdal odakintről, a forgalom zaja, egy robogó repeszt a közelben: egy ételfutár, esetleg egy drogdíler érkezik üzletelni a játszótérre.

Mit tehetek?

Mit tehetek az életben?

Felhívom a húgomat… … …

Tartalom

nem
adnám
vak ló

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Soós Veronika
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4788 0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL