© Karafiáth Orsolya, 2021

© Scolar Kiadó, 2021

Szélrajzok © Koronczi Endre, 2020–2021

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A borítót Koronczi Endre készítette.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket a facebook.com/scolarklub oldalon!

Scolar Kiadó, 2021

1016 Budapest, Piroska utca 13.

Telefon: (+36 1) 466 7648

scolar@scolar.hu

www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Szerkesztette: Elekes Dóra

Könyvterv, illusztrációk, tördelés, borító: Koronczi Endre

Olvasószerkesztő: Záhonyi Éva Barbara

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-509-483-7

Tartalom

I. fejezet
Csórikám

II. fejezet
Nem sok

III. fejezet
Egy mozdulatlan alak

IV. fejezet
A mi csirkelábon forgó palotánk

V. fejezet
A szellem

VI. fejezet
Space Oddity

VII. fejezet
Puszta emlék

VIII. fejezet
Valamerre

IX. fejezet
Fényes

X. fejezet
A fehér szoknya

XI. fejezet
Túl

XII. fejezet
Szoros

XIII. fejezet
Elvis a világ körül

A regény cselekménye kitalált történeten alapul. A történet szereplői kitalált alakok, mindennemű egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve.

I. fejezet
Csórikám

A víztükörrel hasztalan vitáznék.
Csak kőszavak, elsüllyednek, pár hullám
mutatja meg, voltak egyáltalán.
Mondom tovább. Remeg minden. Ez áram.

– Karafiáth Orsolya: Sodrás

Hányszor lehet valakit elfelejteni? Először azt sem tudtam, hogy őt, Mónát felejtettem el, de mentségemre szóljon, hogy megismerkedésünkkor, Michael Jackson halálának másnapján nagyon rosszul voltam, és ez az iszonyatos rosszullét űzött az uszodába. Nagyon nem volt könnyű menet az odajutás, csodálkoztam, hogy egyáltalán az irányt nem tévesztem el, bár a tudat, hogy sikerült, megnyugtatott, eszerint fér még valami a fejembe a fájdalmon kívül. A koponyám egyre lüktetett és lüktetett. Őszintén szólva nem Jacko halálhíre vert földhöz, meghalt, na és, hanem az egésznek az abszurditása. Hogy már a telefont sem lehet felvenni, a gépet se lehet bekapcsolni, a hírek ugyanis csak róla szólnak. Aztán vad találgatások kaptak szárnyra: mibe is halhatott bele? A gyógyszerfüggésébe? Annyi anyag volt a testében, amennyi egy sertéstelepet is kiirtana! El volt adósodva, ezért öngyilkos lett! Kozsó és Baby Gabi is nyilatkoztak, mindketten végigzokogták az éjszakát.

Az uszodában megint azt a szekrényt kaptam, amibe hétszer beleírták: meghalsz, meghalsz, meghalsz, meghalsz, meghalsz, meghalsz, meghalsz. Vajon Jacko kapott ilyen jeleket? Óvatosan csattogtam el a vízig, de már a medence szélén realizáltam, hogy megint rosszkor jöttem, elfeledkeztem a két közgyógyos öregasszonyról, akik mindig elfoglalnak két teljes úszósávot, belebegnek középre, elfekszenek, mint a bálnák, és ordítva politizálnak. Már az ötödik karcsapásnál megütötte a fülemet, amint az egyikük kisüvít a bibircsókjai alól: Az a szegény Dzsoki, tudod, akinek nem volt orra! Ja, a Mikáel – sírta vissza a másik –, még a Kozsó is zokogott! Arra gondoltam, ha máskor olyan tökéletesen be tud dugulni a fülem, most miért nem tud? Csórikám – sóhajtotta a rosszabb állapotban lévő néni, mire mellettem valaki elröhögte magát. Odakaptam a fejem, és belőlem is kitört a nevetés.

A szauna előtt megint összeakadtunk. Móna vagyok, nyújtotta a kezét. Röhögünk a nénin, folytatta, de az én pasim például totál kivan. Mintha egy családtagját veszítette volna el. Vannak így ezzel páran, feleltem, hirtelen mindenki rajongó lett, senkinek nincs élete Jackón kívül, a föld népességét letaglózta a gyász. Tragikus. Bent izzadva elmeséltem Mónának az előző esti randevúmat, ami gyönyörűen indult. Kocsmáztunk egész délután, minden úgy festett, ahogyan egy második randin festenie kell. Az idő szinte nem is haladt, vagyis haladt, de rajtunk kívül; úgy éreztem, most valamit megfogtunk, megragadtunk, kettesben vagyunk, és végül tényleg kettesben is voltunk, az ő lakásán. Ezt ismerem, szólt közbe Móna, ezek a legjobb pillanatok! Egyszerre meghitt és izgalmasan új, közben azért nagyon kell vigyázni, mit mondunk, könnyű végzeteset hibázni! Végzetes! Ez a helyes szó, bólogattam. És mondtam is tovább, hogy sajnos azért erről a végzetességről néha elfeledkezünk, mert olyan jól érezzük magunkat, és annyira a másik bűvöletébe kerülünk, hogy elvész az elővigyázatosság, és a nagy szerelemnek, ami talán életünk szerelme lehetne, végérvényesen annyi. Mi is mindenféléről beszélgettünk, egyre felszabadultabban, folytattam, de Jackóról nem, hiszen úgy tudtuk, él, és amíg élt, nemigen beszélt róla senki. Nem raktunk fel egy számot sem tőle, mert egyikünknek sem volt tőle semmi. Bowie-t hallgattunk, mondtam, mire Móna felkiáltott, hogy Bowie, igen, a szerelmem! Közöltem vele, hogy tévedésben van, Bowie az én szerelmem, erre megint nevetni kezdtünk, ami száraz köhögésbe csapott át, és mindketten egyszerre néztünk a szaunaórára. Ő is szereti Bowie-t, a csávó, mondtam, és amikor ez kiderült, az is egy olyan pillanat volt, amit imádunk, ez a nahát, húha, még egy közös pont, mintha időtlen idők óta ismernélek. Mint most ez a „te meg én”, mondta Móna, amire annyit feleltem, hogy ne hízelegjen, ilyen egyszerű ravaszkodással nem csaphatja le Bowie-t a kezemről. Egy második randin még nem derül ki, hogy néha nagyon kínosak vagyunk, mondta Móna, még minden csodálatos! Én például sosem rúgok be hányásig, röhögtem el magam, és nem plakátolom ki a lépcsőházat, hogy „itt egy rohadék lakik”, miután egy bárban fejbe csaptam egy hamutartóval, és kizártam a lakásból. Nem, egy második randevún minden sokat ígérően békés és meghitt. Nem kerül szóba a pszichiáterem és a nyomasztó kórtörténetem, nem mutatkozom szétnyomott pattanásokkal, zsíros hajjal. Mindennap fürdök, szúrta közbe Móna, mire én, milyen gáz, hogy neki ehhez pasi kell. Ám ahogy rám nézett, elpirultam, jó, jó, én sem iparkodom egyedül annyira. Szóval ment a Bowie, a korai, there’ s a starman waiting in the sky, énekelte hangosan Móna, én pedig csatlakoztam, majd amikor már hamisan és fulladozva vinnyogtunk, folytattam, hogy aztán véletlenül ráültem a tévé távirányítójára. A CNN. És a hír: Jacko halott, bár az információ még nincs megerősítve. Már el is kapcsoltam volna, amikor a csávó megragadta a távirányítót. A másodikrandi-feelingnek a következő mondattal – Te hülye vagy, bazmeg? – vége szakadt. Mi van?! – néztem. Ennyire beittál, hogy nem fogod, amit látsz? Ez Jacko. És meghalt, tagolta ő. És akkor mi van?! Buta arckifejezésem lehetett, mert egyáltalán nem kedvesen válaszolt. Meghalt Jacko, vágod? Ja, meg Elvis is, feleltem, és kiviharzottam a konyhába. Ez jó, viháncolt Móna. Én is azt gondoltam, hogy ez jó húzás, ne higgye, hogy csak egy bólogatójulcsi vagyok, egy papucsállatka, második randin vagyunk, egy kis civódás belefér, utánam jön, megcsókol, és elfeledkezünk az egészről. De nem jött. Én meg tíz perc múlva visszaoldalogtam a szobába, ahol ő még mindig üveges szemmel meredt a képernyőre. Kérsz egy nyugtató teát, próbálkoztam, vagy egy csokit esetleg? Semmi nem menne le a torkomon, motyogta, de ha te enni-inni akarsz, mintha mi sem történt volna, csak tessék, ott a hűtő. Nem gondoltam, hogy ennyire érzéketlen vagy. Hogy nincsen szíved. És ha halotti tornak fognád fel? – próbáltam menteni a menthetőt. Megemlékezhetnénk róla, mekkora művész és mekkora ember volt… Iszonyatos grimaszt vágott. Ez vagy te. Most bemutatkoztál. Letetted a névjegyed. Már akkor gyanakodhattam volna, amikor a cigidet a gyertyáról gyújtottad meg. Mert az egy tengerész halála. Aztán a mécsesről. Mert az egy kisgyermeké. Csak ma két ember halála szárad a lelkeden. Még mindig azt hittem, viccel. Szóval egy szívtelen gyilkos vagyok. Nagyon lassan felelt. Ide figyelj, ha most azt mondom, hogy gyere, adok tüzet az öngyújtómmal, de akkor sajnos meghal Michael Jackson, te simán elfogadod. De már meghalt, meredtem rá. Vagy szerinted Jacko egyenesen miattam halt meg? Mert dohányzom? Egy pillanatra elbizonytalanodott, mintha ő is érezné a helyzet visszásságát. Ám aztán csak annyit mondott, jobb, ha most hazamegyek. Hát itt tartunk, néztem Mónára, aki megint a szaunaórát szuggerálta. Mekkora egy gyökér, mondta, majd együtt kivágódtunk a levegőre. Elbúcsúztunk, mert ő olvasgatni akart, én meg elmentem úszni még pár hosszt, a nénik szerencsére már nem voltak sehol.

A buszmegállóban megint egymás mellé sodródtunk. Mész haza a hülyédhez, aki valószínűleg még mindig Jackót siratja, böktem meg a vállát. Móna már nem volt úgy feldobva, mint a szaunában, siethetett, hol a telefonját nézte, hol az utat. Nem kételkedem a bánatában, mondta. Ne hülyülj már, kerestem a tekintetét, és nem is tudom, miért gondoltam, hogy nekünk egyet kellene értenünk. Hadd ne nézzek már hülyének valakit azért, mert gyászol, vonta meg a vállát, de nem is igen figyelt rám. Te is képes lennél egy popsztár miatt összeomlani, kérdeztem elképedve. Nem tudom, felelte, de azt hiszem, Bowie halála kiborítana. Az engem is, vágtam rá rögtön, és egy pillanatig nem is esett le, hogy ellentmondok magamnak, annyira megrémisztett, hogy elorozná előlem az özvegyi címet. Móna persze lecsapott a következetlenségre. Bowie-ért könnyeket hullatni, az oké? Csak mert őérte te vagy oda? Bowie egy művész, dobtam be a megfellebbezhetetlennek tűnő érvet, egy igazi művész! Tudtam, mennyire gyenge érv ez, ám Móna busza ekkor begördült, ő pedig felpattant rá. Csak inteni tudtunk egymásnak, mert nekem épp megcsörrent a telefonom. Szia apa, hogy vagy, kezdtem bele gyorsan, nehogy apa, aki már hónapok óta kórházban feküdt, előbb szóhoz jusson nálam. Hát, jobban, mint Michael Jackson, felelte.

Este egy vacsorára, azaz egy vacsorával egybekötött munkamegbeszélésre voltam hivatalos. De munkáról szó sem lehetett. A legrosszabbon már túl vannak, súgta a fülembe a húgom, jó, hogy késtem. A hülye viccek már megvoltak, most épp arra kötnek fogadásokat, hogy Jackót vajon az orrával együtt temetik-e el. Az egyik kollégám az arcbőrét húzogatta, amikor beléptem a szobába. El nem tudom képzelni, hogyan lehet egy emberi arcot tizenkétszer megműteni, lamentált hangosan. Felesleges fennakadni ezen a tizenkét operáción, szólt közbe Rita, a projektgazda. Hiszen az semmi. Vegyünk egy kisfiút. Rögtön ott a két fül. Aztán a két szemhéj. Szóval kapásból megvan négy. Aztán a fiú egyre nagyobb lesz, és egy napon észreveszi, hogy az apja fertelmes sasorrát örökölte. Egyből megvan az ötödik, és esetleg, ha nem sikerül olyan jól, akkor a korrigáló hatodik műtét is. Aztán jöhet a szolid ajakplasztika, hisz nem mindenki születik Angelina Jolie-nak. Főképp nem a szóban forgó kisfiú. Feri remekül szórakozott. Itt a húgom közbeszólt, hogy Rita inkább azt magyarázza el, hogy Jacko, aki egy csodaszép feka fiú volt, miért akart kifehéredni. Na, álljunk meg, szólt közbe ismét Feri, Jacko műtétei közül egy sem volt bőrcsere. Úgy tudom, és elég biztos forrásból, hogy ő egyszerűen az évek során magától kifakult. Ez egy betegség. Állok múltkor a közértben, és áll mögöttem két roma kisfickó. Ők is éppen fakultak, mi, vágott közbe Rita, mire Feri csak vágott egy pofát, hogy nem, de tőlük hallotta, hogy igenis létezik ilyen betegség. Ugyanúgy el lehet kapni, mint az influenzát. Ezért énekli Jacko, hogy tök mindegy, fekete vagy-e vagy fehér? – kérdezte valaki. Nyilván, helyeselt Feri, biztosan érezte, hogy fakul, és akkor írta. Itt adtam fel. Kimentem a mosdóba. Belenéztem a tükörbe, és azon tűnődtem, akarnék-e magamnak olyan arcot, ami halotti maszknak tűnik. Rémesen rossz kedvem lett. A lányra gondoltam az uszodából. Vajon ő hogyan érzi magát otthon, miközben gyászba borult barátja mellett gubbaszt? Szedd össze magad, suttogtam, de persze erről megint egy jackós vicc ugrott be, és sajnáltam, hogy nem beszéltünk meg találkozót. Fura érzés volt, izgató, mint egy új szerelem. Legalább megkérdezhettem volna, hol dolgozik, mit csinál. Ráadásul a neve is kiment a fejemből.

Ha arra a nyárra gondolok, felváltva villódzik bennem eufória és zuhanás. Csupa véglet. Bulikból fesztiválokra vonszolódtunk, úgy rémlik, soha nem aludtam ki magam igazán. Az éjjelből másnap lett, és megint másnap, aztán Kapolcsra mentünk, mint mindig, évek óta. A vizenyős reggeli tekintetek nyara ez, mondtam egyszer ébredés után az előző nap összeszedett pasinak, Zolinak. Vizenyős tekintettel nézett vissza rám, és bambán kérdezte, ezt, mégis, hogy értem. Inkább hozz egy kávét, feleltem, fejemre húzva a takarót. Míg Zoli a kávéval bohóckodott, azon töprengtem, vajon mennyire égettem be magam előző este. A fiú vallott, úgy rémlik, mintha szerelmesen nyilatkozott volna valami egészen komolyat. Talán a kezemet is megkérte, jaj, milyen naiv, milyen aranyos! A reggeli fényben viszont rutinos csábítónak tűnt, jaj, legyen rutinos, könyörögtem magamban, nem bírnám most elviselni a követelőzést és a számonkérést, hogy de hát tegnap azt mondtad, mi változott. Nagyon odatehettem magam, de mi történt valójában? Te, néztem a lovagomra már a kávé felett, mondd, jól érezted magad tegnap? Prímán, felelte, de nem nézett a szemembe. És hozzátett valamit a társaságom? – faggatóztam tovább. Persze, jött megint a kurta válasz. Ezzel be kellett volna érnem, de nem, nem ment, talán az elesettségem miatt. És mondd, indultam erőteljes karcsapásokkal a mélyvíz felé, okosnak tartasz te engem? Nem, jött a zsigeri válasz, majd riadtan összerezzent. Gyengéden megragadta a kezem, mélyen a szemembe nézett. De lendületesnek, annak igen! Lendületes, hm, mire utalhat, próbáltam magamba nézni, de a vége az lett, hogy elöntött az a mélységes bánat, ami akkoriban annyiszor. Miért épp engem szedtél össze, kérdeztem aztán váratlanul, amivel sikerült zavarba hoznom. Ki tudja, vonogatta a vállát, így alakult. Lehetett volna helyettem más is? – kerekítettem rá a szemem, és Zoli csapdát sejtve, laposakat pillogva hallgatott. Nem akartam olyan random csaj lenni, mint amilyen random fickó volt nekem ő, bár a fene tudja, miért nem, annyira lényegtelen volt az egész történet. Kivel is indultam el még az este bort venni? Próbáltam összerakni a részleteket. Egy pincébe mentünk, ahol állítólag jó, és a lenti kocsmáknál olcsóbb bort ígértek. Zolinak? Vagy nem is neki? Rajtunk kívül egyetlen fiú álldogált még a sorban, de kiderült, szabad demizson is csak egyetlenegy maradt. A borász elbizonytalanodott. A bor az enyém, mondta a fiúk közül az egyik. Nem, nekem ígérték, állta tekintetét a másik. Te kevered magad velem, emelte fel öklét az egyik, és ezen a ponton én magam is alaposan összekeveredtem, nem is tudom, végül melyikükkel indultam el visszafelé. Csak néztem Zolit, a göndör fürtjeit, nahát, nem is olyan rossz. Ő vajon mit gondol rólam? Kicserélne valamelyik nővel a sörsátorból?

Aztán arra gondoltam, vajon emlékszünk-e majd évek múltán erre az éjszakára. Ezt a kérdést magának Zolinak is feltettem, akiben épp egyáltalán nem volt hajlam az elmélyültebb beszélgetésre: azt mondta, szerinte én inkább vagyok még mindig ittas, mint másnapos, és mi lenne, ha ő szépen húzná a nyúlcipőt. Menjél isten hírével, bólogattam, visszanyelve a keserű önsajnálatot, és a fejfájás addig nem ismert erővel csapott le rám. Nehogy sírjak, nehogy sírjak. És nehogy elhányjam magam.

Miután Zoli elment, bevettem magam a fürdőszobába. Már benne jártunk a napban, így arra gondoltam, van időm, a többiek, akikkel közösen vettük ki a házat, már szétszéledtek. Ám öt perc után az ajtó felől félénk kapirgálást hallottam, majd egy remegős hangot. Szabad? Rohadtul foglalt, mennydörögtem, már amennyire tőlem tellett, kiakadva, hogy mit keres itt plusz egy fő, már így is túl sokan vagyunk erre ez egy nyamvadt fürdőszobára. Ráadásul nő. Nem is igen zavartattam magam, várjon csak az új ribi, biztos valamelyik haver szedte össze, talán megunja a várakozást, és lelép, elmenekül, mielőtt bedobnák a társaságba, ahol – hacsak nem olyan edzett, mint én – sokáig úgysem lesz maradása. Komótosan zuhanyoztam hát, hajat mostam, komoly energiákat fordítottam a sminkemre is. Aztán bő háromnegyed óra múlva, immár frissen, kilibbentem a fürdőből. A lányról közben meg is feledkeztem. De ő ott ült, kornyadozva, az előtérben.

Akartam szólni valamit, mesélte később, valami csípőset, megsemmisítőt, de amikor megláttam, hogy te vagy az, megörültem neked. Tényleg örült, emlékszem. Te jó ég, nem gondoltam, hogy te vagy bent, kiáltott. Már ott az uszodában is el akartam mondani, hogy te vagy az egyik kedvenc íróm! Csak úgy lobogott benne a lelkesedés. Képzeld, amikor még nem volt köteted, kis körömvágó ollóval vagdostam ki a lapokból a verseidet, meg is tudom neked mutatni, az egyik itt van a tárcámban! Kék szeme nevetősen ragyogott, rengeteg szőkésvörös haja ide-oda göndörödött, Móna vagyok, mondta, nem emlékszel? De, de, mondtam bizonytalanul. Jacko halálakor találkoztunk, folytatta, és igen, innen már beugrott. Mi van a hapsiddal, azóta feldolgozta a tragédiát? Móna nevetett, hogy gondolja, igen, és reméli, azóta a szakításukat is. Most amúgy a Mikivel jöttem, mutatott a szembe szobára, együtt fogunk dolgozni a fesztiválhíradónál, csak ők videókat csinálnak. Rossz érzésem lett. A videós csapat. Én is jelentkeztem oda. Szerkesztesz? – néztem rá ferdén, mire csodálkozva visszanézett, hogy dehogy, ő képernyős. Tudnom kellett volna, ismernem kellett volna, derült ki egyből, amint a többiekhez csatlakoztunk, Móna ismert arc volt, műsorvezető, saját beszélgetős műsora is volt, már évek óta. Én azt hittem, modell vagy, szólt közbe valaki lelkesen, én pedig odaszúrtam, hogy nem, modellnek nem gondolnám, és mardosott a féltékenység. Mi lett a tegnapi hősöddel, kérdezte Móna később, az értekezlet után, mire én csak a vállam vonogattam. Később, amikor kiderült, Zoli előttem nála is szerencsét próbált, még sötétebb rosszkedv tört rám. Megalázó volt a tudat, hogy nekem csak a kikosarazott kérője jutott. Éjjel bámultam a fesztiváltévén, ahogy bűvöli a publikumot, és másnap, amikor ebédelni hívott, egy befejezetlen cikkre hivatkozva nem tartottam vele. Nem segített a helyzeten, hogy Zoli is előbukkant, rajtam kereste Mónát, azaz a fürtöst, ahogy ő nevezte, és hiába derült ki később, hogy csak munkaügyben, nem tudtam felülemelkedni a dolgon. A bulikon és a megbeszéléseken ebből semmit nem mutattam, a fesztivál végeztével pedig mindenki ment a dolgára. Mit akartam én ettől a csajtól korábban? Nem is értettem.

Hogy egyáltalán létezik, csak két évvel később, ősszel jutott eszembe. A tévé, persze, jó kis kontakt, segíthetne a munkámban. Egy énekesnő sajtósaként dolgoztam, akinek új lemeze jelent meg. Írtam hát Mónának, aki a fesztivál óta rajta volt a sajtólistámon, hogy igazán meghívhatná Danielát a műsorába. Szokatlanul lelkes válasz érkezett, épp rám gondolt, már napok óta tervezi, hogy írjon nekem, mert olvasta a legújabb versemet. Odavagyok meg vissza! Milyen mesterkélt, hogy hízeleg, fintorogtam, miközben azért hízott a májam. Móna közben biztosított arról is, hogy persze meghívja Danielát, de csak akkor, tette hozzá játékosan, ha én is vele megyek, régóta szeretne meginterjúvolni engem is. Ha nem bántasz ország-világ előtt, ahogy ez most divatos, feleltem csak félig viccesen, mivel több lehúzó írás jelent meg rólam akkoriban. Nem, én csodállak, és a rajongód vagyok, jött szédületes gyorsasággal a válasz, ne feledd a ’90-es évek végét és a körömvágó ollót!

Hideg volt, amikor találkoztunk. Az akkori törzshelyemre mentünk, ahol egész évben ki vannak függesztve az izzósorok, örök karácsonyi hangulat fenn, a háztetők felett. Hülye zene szólt, és Móna már ott ült, olyan furán, nem kacagott fel rögtön, ahogy meglátott, mint korábban mindig, zavartnak tűnt. Mi van, néztem rá. Elvesztetted az ízlésed vagy a tükröd? Miért kellett kiegyenesítened a szép göndör hajad? Elnevette magát. Hogy te milyen hülye vagy! Tényleg, mekkora kötözni való idióta vagyok, hiszen paróka van rajta. Bocsánat, mondtam. Semmi baj. Nyugodtan mondjak nemet, folytatta, de arra gondolt, pár éve annyira örült nekem ott a fesztiválon – ahányszor meglátott, jókedve lett –, és annyira szereti az egészséges energiáimat, hogy velem úgy érezné, jól van, semmi nem változott. Felmerült benne, de ne érezzem kényszernek, hogy mi lenne, ha barátnők lennénk.