Borítószöveg

1941 decemberében az SS halálbrigádja, az Einsatzgruppe lemészárolja egy kis orosz falu csaknem teljes lakosságát. Két fiatal testvér ugyan életben marad, de a tragédia elválasztja őket egymástól: a kisfiút „árja külseje” miatt a támadók Berlinbe deportálják, ahol német nevelőszülőkhöz kerül, míg húgát egy helyi partizán menti meg és veszi pártfogásába. Több mint húsz évvel később, Nyugat és Kelet geopolitikai csatározásai közepette találkoznak ismét, immáron riválisokként, mit sem sejtve a köztük lévő családi kötelékről: Wolf a CIA, Alina pedig a KGB ügynökeként kap megbízatást ugyanarra a célszemélyre vonatkozóan, aki ráadásul az Einsatzgruppe egykori ezredese...

Peter Schmalz regénye bő fél évszázadot átölelő, kontinenseken átívelő nagyszabású kémtörténet, melyben a hidegháborús éra számos meghatározó konfliktusa és alakja megelevenedik: a közel-keleti harcoktól a csecsen háborút kísérő terrorcselekményekig; Hitler kedvenc kommandósától, Otto Skorzenytől egészen a Carlos, a Sakál néven elhíresült szélsőbaloldali merénylőig. A Vérrel szemben egy testvérpár kalandos sorsán keresztül láttatja a XX. század szélsőséges ideológiai és véres katonai megosztottságát, illetve azokat a ma már csak fájdalmas nosztalgiával felidézhető éveket is, amikor úgy tűnt, a tegnap halálos ellenségei szövetségesekké válhatnak a terrorizmus elleni küzdelemben.Az elnök kissé oldalra fordította a fejét, és a testvérekre nézve hamiskásan kacsintott egyet. Kedvelte az ilyen pillanatokat. Ilyenkor érezte leginkább, hogy jóllehet annak idején nem rajongott az ötletért, hogy ennek a hatalmas országnak az elnöke legyen, most mégis kezdi élvezni a dolgot. Nagy hatalom, nagy felelősség, gondolta. És történelmi küldetés! De vajon mi az ő küldetése? Hogy Oroszország és a Nyugat barátságát mozdítsa elő? De vajon meg lehet-e bízni a Nyugatban?

Peter Schmalz

VÉRREL SZEMBEN

© 2023 Peter Schmalz

© 2023 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Müller Péter

ISBN 978-963-620-166-1

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

1.

Szürkéskék füstöt okádtak a hideg dízelmotorok, ahogy éjfél után kigördült a konvoj a kurszki német katonai laktanyából. A csapatszállító járművek dübörgésére a város egyetlen ablakában sem bukkant fel kíváncsi tekintet. Elöl egy féllánctalpas haladt, rendszámtábláján két villám volt látható. Az üléseken a hideg ellen jól beöltözött, fekete egyenruhás németek ültek. Az SS jelzésével ellátott autót két nagyobb szállító jármű követte, hatalmas kerekeiknek nem jelentett gondot akár félméteres hó sem. A sort két kisebb, ponyvás teherautó zárta, bennük helyi kollaboránsokból szervezett milícia tagjai foglaltak helyet. Parancsuk szerint délkeletre haladtak, ötven kilométert kellett célpontjukig megtenni. Éppen hajnalra fognak oda érni.

Mínusz tizenegy fok volt. A korai derengésben a nehéz téli köd lassan oszlani kezdett, mikor az erdő felől fagyott hó reccsenése hallatszott. A közeli, fenyőerdővel borított hegyen a megdermedt fák ütemes roppanásokkal törtek derékba jeges terhük alatt. A nappal is hallatszó zajok a sötétség beálltával más hangulatot kölcsönöztek a természetnek, az arra járó idegen akár favágók tevékenységének is hihette a kettéhasadó fák kiáltásait. Hasonló időben még a falu lábasjószágait olykor-olykor megtizedelő farkasok is igyekeztek egy odú mélyén összebújni, és a legzordabb időjárás elmúltával merészkedtek csak elő. Ilyenkor, hogy ne haljanak éhen, az utolsó testtartásukba merevedett szarvas- és őztetemeket ásták ki a hó alól. A jég reccsenése most a messzibe vesző, nyáron akár útnak is nevezhető hepehupás, jelenleg a magas hó miatt két-három méter magas karókkal kijelölt, az erdőt kettévágó ösvény felől hallatszott. Nem lehetett összekeverni a természet zajaival.

Anton a kiságyban hánykolódott, a nyers kecsketej nem volt a legjobb ötlet a gyengén átfőtt krumpli mellé egy kiéhezett kisgyerek számára. Anna is tudta ezt, de nem volt szíve a mindig éhes fiúcskát ismét korgó gyomorral lefektetni. A szőke, kék szemű kisfiú fekhelye az ablak alatt állt, az ágyon valaha körbefutó farács még a tél elején a kandallóban végezte. Szükség már egyébként sem volt rá, tekintve, hogy egy közel négyéves nem olyan könnyen esik már le az ágyról, és így legalább húga, Alina könnyen odabújhatott a testvére mellé egy kis hancúrozásra. Ők hárman voltak csak a házban: Anna férje, Andrej Miskin már vöröskatonaként készült a németek elleni harcra valahol keleten.

A kicsiny faluban már csak idősek, gyerekek, asszonyok és rokkantak éltek. Na meg Valerij. Senki nem emlékezett pontosan, hogyan pottyant a településre, egyszerűen csak megjelent egy napon a szakadó hóesésben, mint egy lidérc, és ott is maradt. Hogy mit csinált a környéken, senki nem tudta, csak sejtéseik lehettek. Rendszeresen eltűnt, és kizárólag a falu vezetőjével beszélgetett hosszabban. A férfiak és az idősebb fiúk három hónappal korábban a Vörös Hadsereg katonáiként hagyták el a települést. A német invázió kezdetét követő kapkodásban sorozták be őket. Egyetlen tiszt érkezett két lovas kocsin néhány vöröskatona kíséretében, és a főtérre összehívott férfiak közül a magukat tizenhat évesnél idősebbnek és ötvennél fiatalabbnak vallókat szovjet katonának nyilvánította. Ellenkezés vagy tiltakozás nem volt, a település minden családja elkötelezetten támogatta az új rendszert, melynek köszönhetően jobban éltek. Emlékeztek még a forradalom előtti nyomorra, így a férfiak szíves örömest álltak be a Szovjetunió honvédő hadseregébe, hogy kiűzzék a támadókat.

Mikor 1939 őszén, a háború kitörésekor Németország elfoglalta Lengyelország nyugati felét, a Szovjetunió bekebelezte az ország keleti részét. Később, 1941. június 22-én Hitler a korábban kötött megnemtámadási egyezményt felrúgva három és fél millió katonával lerohanta Sztálin országát, és gyorsan haladt Moszkva felé. A koránál jóval idősebbnek kinéző, huszonkét éves Valerij Wisocki addig az oroszok által megszállt kelet-lengyelországi területeken tevékenykedett tolmácsként, anyai ágról való lengyel felmenői és ennek köszönhető kiváló nyelvtudása miatt jelölték ki erre a feladatra. Valerij visszatért az anyaországba, és csatlakozott a partizánokhoz. A most pusztulásra ítélt falu körzetében erőteljes volt az ellenállási tevékenység, a település ősz vezetője rajta keresztül tartotta a kapcsolatot az erdőben rejtőző partizánokkal.

Ma hajnalban, 1941. december 17-én az erdei úton éjfél után pár perccel megreccsenő jeges hó robaja újra és újra megismétlődött. A lassan haladó, sapkáikon ezüstszínű halálfejes jelvényt viselő katonákból álló egység hónapok óta ténykedett Ukrajna és Oroszország megszállt területein. Az eredetileg Hitler testőrségeként alapított fegyveres szervezet, az SS részeként működő Einsatzgruppe és a neki alárendelt helyi milíciák a front mögötti, meghódított területeken végrehajtott tisztogatásokért feleltek: partizánokkal együttműködő falvak lakosságát végezték ki megtorlásul, valamint etnikai tisztogatásokban játszottak szerepet. Az egység tagjai korábban földművesek vagy városi munkások voltak, álmukban sem jutott eszükbe a gyilkolás. Ha némelyiküknek korábban volt is parányi ellenvetése ezzel kapcsolatosan, az emberi érzéseket a végrehajtott feladatok során látottak már réges-régen kiölték belőlük.

Az Einsatzgruppe tagjai legyezőalakzatban megkezdték a település bekerítését. A térdig, olykor derékig hóban gázoló fegyveresek a hajnal hasadtával halványan láthatóvá váló szélső épületekig jutottak. „Halt!” – hullámzott végig tompán az egység katonáit megállásra felszólító vezényszó.

Az első, hangos robbanással a faházak felett működésbe lépő villanógránátot előbb három másik követte gyors ütemben, majd több torokból, idegenszerű kiejtéssel oroszul felharsanó „Kifelé!” utasítások. A hirtelen lármára téli dermedtségükből felpattanó ebek hisztérikus ugatása felelt, melyet szinte abban a pillanatban fegyverropogás követett. A behatolókra támadó kutyák eldőltek, barnára festve maguk körül a havat. Az épületek némelyikében fények gyúltak, és lázas mozgolódás támadt, másutt sötétség és mozdulatlanság honolt. Álmukból felzavart, megrettent asszonyok bukkantak fel, nagy hirtelenjében magukra kapott kendőikbe bugyolálva. Némelyik papucsban, mások mezítláb álltak a hóban, álmos szemű, torzonborz gyerekek kapaszkodtak szoknyáikba. A katonák mozgásba lendültek. Géppisztolyaik tusával ajtókat törtek be, a sötétségbe burkolódzó házak ablakain találomra beengedtek egy-egy sorozatot. Az épületekbe belépve az ott talált embereket az övükből elővett korbácsokkal ütlegelni kezdték, majd kilökdösték a megzavarodott oroszokat a hideg hajnalba.

Anna, Anton és a háromesztendős Alina összekapaszkodva, éjszakai ruhájukban és fapapucsban szaladtak ki a házból. Otthonuk tetejét időközben a támadók már lángszóróval fellobbantották, tüzet fogtak szomszédjaik kunyhói is. A két gyerek anyjuk gyapjúkendője alá bújt, a milicisták ostorcsapásai alatt görnyedő Annába csimpaszkodva és összezavarodva botladoztak a magtár felé, amerre terelték őket.

– Mama, kik ezek a bácsik? – kérdezte sírva Anton, miközben egymás kezét fogva szaladtak a falusiak tömegével.

– Nem lesz semmi baj! Csak ne engedjétek el egymást! – kérlelte a gyerekeket az anyjuk.

Az egyik lángoló ház előtt idős asszony feküdt féloldalra dőlve, homlokán lövedék ütötte nyílás feketéllett, mellette férje feküdt kicsavart pózban, mellkasában bajonettől származó seb tátongott. „Kováék” – futott át Anna agyán volt falubelijeinek neve. Az égő háztetők által bordóra festett mennybolt előterében korom és pernye kavargott. Az időközben szállingózni kezdett hópelyhekkel keveredő piszkos levegő adott hátteret a katonák által kiterelt emberek pánikban hullámzó kavalkádjának. Az asszonynak felfogni sem volt ideje a látványt. A fegyveresek ordítozva terelték a lakosokat, egy-egy nem engedelmeskedő vagy csak összezavarodott embert gondolkodás nélkül agyonlőttek.

– Disznó ruszki! Fogd be a pofád, és takarodj vissza a sorba! – hallotta Anna futás közben az egyik egyenruhást, miközben az korbácsát magasra lendítve éppen lecsapni készült a település vezetőjére.

– Ez a falu nem bújtat partizánokat! Mi mindig együttműködtünk a körzeti parancsnoksággal! – próbált újra mentegetőzni az elöljáró, az előző háború veteránja, egy hatvanhét évesen is jó erőben lévő, vállig érő ősz hajú férfi.

– Hazudsz! – ordította a német. – Tudjuk, hogy partizánok átjáróháza ez a koszfészek!

Mire a korbács lecsapott volna az öreg fejére, egy másik SS-katona agyonlőtte, így társa figyelme egy csoport nőre irányulhatott, akik éppen benyomultak a magtár udvarára. Két tizenhat év körüli és láthatóan rettegő lányt pillantott meg, akiket intésére három katona puskatusütlegekkel és ökölcsapásokkal leválasztott többi társáról. Anna felismerte őket. Alig néhány hónappal a front elvonulása után tértek haza Harkovból, ahol iparitanuló-iskolába jártak. A jelenet villámgyorsan lezajlott, a lányokat a telep irodaépületébe zárták, egy német tiszt röhögve kiáltotta oda embereinek:

– Majd a végén!

Az udvar megtelt halálra vált nőkkel és gyerekekkel, többségükön hirtelen magukra kapkodott, hiányos öltözék volt. Néhány, a magtárig eljutó idősebb férfin ütések és korbácsok okozta sérülések éktelenkedtek. Valerij csak a szemét forgatta, gyűlölettel nézett az SS-ekre, de nem ellenkezett akkor sem, mikor a korbács vattával kitömött kabátján csattant. A telepre éktelen csikorgással és motorzajjal begördült a féllánctalpas és az egyik kisebb teherautó. Az összeterelt falusiakat körülálló katonák közül kivált egy fekete egyenruhás SS Obersturmbannführer, és elüvöltötte magát:

– Nur die unter drei Jahren!

A német tiszt tanáros arcán megfeszültek a vonások, kis kerek szemüvege megcsillant az égő háztetők fényében. A katonák ismét mozgásba lendültek. Egy részük a gyerekeiket karjukban tartó vagy azok kezét fogó nők felé lendült, a többiek az egyedül álló asszonyokat és férfiakat vették célba. A folyamat nagyon gyorsan és gyakorlottan zajlott. Maximális brutalitással választották le a fegyveresek a három évnél fiatalabbnak látszó gyerekeket, és vitték a csapatszállítókhoz. Némelyik kapálózó áldozatot, mint egy csirkét, a lábánál fogva, fejjel lefelé tartották. A felnőtteket és az idősebb gyerekeket ütlegelések közepette belökték a magtár mellett álló, kátrányozott deszkákból emelt pajtába. Antont háromévesnek hitték a támadók, így Anna minden erőfeszítése ellenére, melyet ostorcsapásokkal és rúgásokkal toroltak meg, a teherautóra került.

A véres közjáték során Alina eltűnt. Anna, akit időközben sorstársaival együtt a pajtába zártak, hiába próbálta meg felidézni, hogy mi történt, leblokkolt agya nem tudott a kérdésre választ adni. Nem láthatta, hogy míg Antont próbálta visszaszerezni, Alina egy pillanatra egyedül maradt, majd a katonák látóteréből kikerülve épp Valerij mellé lépett, aki a karjánál fogva megragadta, és a zűrzavart kihasználva magával rántotta, át a pajta alatti pince hetekkel ezelőtt kitörött ablakán.

Valerij a magtárhoz tartozó, szerteágazó járatokban rendezte be titkos hadiszállását, a sötétben is kiigazodott. Alinával a karjában azon a hordókkal és bontott téglákkal álcázott átjárón át távozott, melyen a partizánok jártak be a faluba ételért a hegyről lenyúló barlangon keresztül.

Antonnal és négy kis sorstársával együtt a lánctalpas jármű a farudakkal jelzett, hóval borított úton már maga mögött hagyta a házakat, mikor lángot fogott az emberekkel teli pajta hatalmas épülete. A nagy csűr pusztulása a vörös egy mélyebb árnyalatával színezte meg a házikók ellobbanásával megfestett reggelt.

2.

1935 decemberének hűvös reggele volt, Heinrich Himmler Reichsführer, az SS vezetője nyolc óra után pár perccel nyúzottan ébredt. Margarete már talpon volt, férje az este arra kérte, hogy reggel a kedvenc péksüteményével, diós-almás pitével várja, és a megszokott, hosszúra engedett hideg tejes kávé helyett méregerős feketét főzzön. Cukor nélkül. Ugyanis hosszú és fáradságos nap állt előtte, és nem szerette volna, ha bajtársai – korábban elvtársaknak emlegette párttársait, de az olyan kommunistagyanús szöveg – a fáradtság akár csak legcsekélyebb jelét észlelik rajta. Harmincöt éves volt, és immár hatodik éve az SS irányítójaként az NSDAP, a náci párt egyik kiemelkedő tagja. Ma Németország érdekében tett lépései közül talán az egyik legjelentősebbet fogja sikerre vinni, és a Reich ezeréves fennmaradásáért küzdők első vonalából is a legelsők közé jut. Nem mindennap adatik meg ilyen. „Kik is lesznek ott, lássuk csak a jelentősebb tagokat… – próbált morfondírozni álmos, zsibbadt agyával, miközben kikászálódott az ágyból. – Na, de előbb a reggeli.” Kiment az ebédlőbe.

Az elegáns, fehér színű, szembetűnő élekkel rendelkező, a modern egyszerűség jegyében épült Bauhaus villa legfelső, második emeletén elterpeszkedő négyszobás, két fürdőszobás lakásba tavaly költöztek be. A cselédszobából Inge, a húszéves bajor szolgálólány éppen távozott, így még láthatta Himmlert, amint szemüveg nélkül, táskás szemmel, távol-keleti mintákra emlékeztető figurákkal tarkított selyemköntösében kilép a hallba. Margarete odavolt Heinrichért. Házasságuk hetedik évében jártak. Az asszony hét évvel volt idősebb a hétköznapi viseletben alacsony termetével, hegyes pókhasával, korán kopaszodó fejével és szemüveg nélkül örökké hunyorító szemével közönséges megjelenésűnek tűnő férjénél. Bezzeg az egyenruha – gondolta az asszony –, a fekete, Hugo Boss tervezte gyönyörű öltözék a csillogó, ezüstözött jelvényekkel félistent csinált férjéből.

– Jó reggelt, drágám! – köszöntötte a Reichsführert. – Jól aludtál?

– Hogy aludhattam volna jól, amikor egész éjszaka el kellett viselnem a horkolásodat! Nézz rám, úgy nézek ki, mint aki háborúból jött! – zsörtölődött Himmler.

Valójában ki nem állhatta már Margaretét, de egy birodalmi vezető mégsem válhat el a feleségétől. Himmler, amikor elfogta ez a hangulat, csak Gudrunban, a kislányában talált vigaszt. Aranyszőke hajú, égszínkék szemű, hatéves árja csoda! Minden német családba ilyen gyerekeket kívánt, és erre ma meg is kapja a felhatalmazást.

– Jaj, Heinrich, hiszen tudod, hogy az orrsövényferdülésemről a napokban konzultáltam dr. Schultzcal. Megígérte, hogy Amerikából fog hozatni egy új eszközt, amivel szinte fájdalommentesen lehet kezelni ezt a kis bajt. Szerinted engem nem zavar, hogy alig kapok éjjel levegőt?

– Dr. Schultz… – dohogott Himmler. – Az az ember egy kuruzsló! Sok száz birodalmi márkát adtunk már neki, és semmi látszatja. Merem állítani, hogy hangosabban horkolsz, mint valaha! Nekem pedig normálisan kellene pihennem, hiszen olyan teher nyugszik a vállamon nap mint nap, amit senki másra nem tudok átruházni.

Duzzogva beleharapott a süteménybe, de valahogy nem ízlett neki. Belekortyolt a kávéba, és túl keserűnek találta. Idegesen eltolta magától a tálcát.

– Margarete, befőttet kérek, ez a sütemény ezzel a kávéval förtelmes ma reggel! Szinte megmérgez!

– Te kérted ezt a reggelit, drágám! Inge már fél hétkor, nyitás előtt sorban állt Bucherék péksége előtt. Félreteszem neked estére, biztos csak izgulsz a nagy esemény miatt, és azért vagy ilyen nyűgös! – Férje belenyugvóan bólintott, majd kanalazni kezdte az elé rakott őszibarackbefőttet.

– Jut eszembe, Inge kivasalta az egyenruhámat? – kérdezte az SS vezetője. – A múltkor a zakó a bal könyökénél gyűrött volt, nem győztem takargatni, amikor a Führernél voltam! Rettentő kellemetlen volt, mert ki nem állhatja, ha valami nem kifogástalan. Azt szokta mondani, az nem németes.

– Utánanézek, és ha bármi kivetnivalót találok benne, magam hozom rendbe! – felelte készségesen az asszony, és magára hagyta a kedvetlen férfit.

Az immár magányosan üldögélő Himmler folytatta a morfondírozást. „Első körben tehát a meghívottak… Természetesen a Führer, aztán Rosenberg is ott lesz, meg Hess, Göring… és persze Goebbels. Vicces egy figura a gyerekekénél alig nagyobb termetével és a dongalábával. Igaz, elég jól sikerült gyógycipőket hord, melyek valamelyest elrejtik testi hibáját. Viszont az alapítvány mai megalakulásának ad egy kicsit fanyar mellékízt a jelenléte, hiszen a tökéletes külsejű árja utódok megalkotására fogunk fókuszálni. Lebensborn – az élet születése. Na mindegy, végül is az autógyárak munkásai sem versenypilóták, mégis csodákat alkotnak, nem igaz?” – nyugtatta magát.

Délelőtt fél tízre várta a hivatali Mercedest, addig még van bőven ideje elkészülni. Reggelijét otthagyva visszavonult. Margarete időközben a hálószoba ajtajára akasztotta férje makulátlan egyenruháját. Ezúttal Inge tökéletesen végezte a rábízott házimunkát.

A hatalmas, fényesre suvickolt autó, a német gépjárműipar egyik csodája, mely használói nagy megelégedésére önmagában is tanúsítja a birodalom létjogosultságát, befordult a sarkon és leparkolt az SS hatodik kerületi irodájának helyet adó szecessziós palota előtt. A bejárat körüli külső falat geometrikus mintákkal dekorált kerámialapok borították. A túlcicomázott épület tavaszi virágcsokorra emlékeztetett, így a náci gyűlésre igyekvők katonás léptei, fekete egyenruhái nem voltak összhangban a hellyel. A díszes tanácsterem a második emeleten volt. Az odavezető nagy, ívelt márványlépcső kiszélesedő, fennsíkra emlékeztető fordulójában az új német nemzet színeibe öltözött inasok kínáltak ólomkristály poharakba töltött könnyű rajnai és Duna menti borokat. A vendégek a pihenőben kortyolgatva beszélgettek, kicsit lazítva a következő emeletre vezető út előtt. A zsongást néha kacagások tarkították. „Kiváló a hangulat – gondolta Himmler elégedetten. – Ez kell a fontos eseményekhez! Nem szeretem a komor ünnepélyességet, bár annak is megvan a maga helye és ideje.”

Mindenki tisztelettel köszöntötte, amerre elhaladt. Tartózkodó bólintásokat ejtettek meg irányába, a harsányabbak karlendítéssel, „Sieg Heil!” felkiáltással üdvözölték. A Reichsführer visszafogott mosollyal és hanyagul, könyökben meghajlított kézzel intett vissza. A tanácsterem nehéz, diófa bejárati ajtajának két oldalán egy-egy mozdulatlan, sudár termetű SS-katona állt őrt. Tökéletes árja megjelenésükön, lakkfeketén csillogó makulátlan szerelékükön a kritikus szemű Führer sem találhatott kivetni valót, aki fél órával ezelőtt lépett be a tanácsterembe. „Mindig és mindenhova elsőként érkezik” – állapította meg magában több vendég is elégedetten, a vezér előtt gondolatban meghajolva.

A Reichsführer belépett a hatalmas belmagasságú terembe. Az első sor közepén helyet foglaló Adolf Hitler előtt feszes vigyázzba vágta magát, karját az előírásoknak megfelelően lendítve, majd ugyanazzal a lendülettel kezet is fogott a tiszteletére foteljából felálló vezérrel. Pódiumra lépését felharsanó vadászkürt kísérte, jelezve az esemény kezdetét.

– Sieg Heil! Ein Volk, ein Reich, ein Führer! – zendített rá Himmler a népszerű köszöntésre, mire a megjelent közel ötvenfőnyi résztvevő egyszerre válaszolt ugyanezen a módon, majd a fekete egyenruhákat, katonai öltözékeket és civil öltönyöket viselő hallgatóság helyet foglalt.

– Bajtársak, kedves barátaim, harcostársaim! – kezdte beszédét. – Hosszú évek nehéz és keservesen fárasztó munkája van a hátunk mögött. Szeretett Führerünk féltő gondoskodása mellett pártunk elérte azt, amit sokan lehetetlennek gondoltak: Németországot végre kiemeltük a bolsevik démonok vértől iszamós karmai közül. A belső ellenség immár két éve csizmáink talpa alatt rúgja az utolsókat, végső győzelmünk elrettenthetetlenül közeledik! Az elmúlt két év megmutatta, hogy kitartásunk és német nemzetünk szeretete olyan erőt képvisel, mely ezeréves birodalmunk hajnalán hazánkat minden más ország fölé fogja emelni!

A teremben hatalmas ováció fogadta szavait. A résztvevők közül sokan szinte extázisba esve felugráltak. Jobb karjukat emelve kiáltották az első sorban üldögélő vezér felé fordulva a „Heil Hitler!” és „Sieg!” köszöntéseket. A Führer mosolyogva, tekintetét a hallgatóságon végighordozva bólogatott. „Nem is rossz eddig” – gondolta elégedetten Himmler. Megérték azok az álmatlan, munkával töltött éjszakák a befektetett energiát. Az elgondolása értő és támogató fülekre talált, a mai nap csak a pont lesz a mű végén. Utána jöhet az ötlet megvalósítása.

– Harcostársaim! Eljött az idő, hogy megtegyük az első lépéseket annak érdekében, hogy a szeretett Vaterland tűzgolyósebességgel emelkedjen fel, és Európa, majd a világ fölé tornyosulva egy jobb és szebb jövő ígéretét hozza el az emberiség számára. Mert senki ne gondolja, hogy becses szándékaink és jobbító gondolataink csak az árja faj és a tiszta német nemzet tenni akaró tagjainak füléhez jutnak el! Nem! Az egész világot uraló háttérhatalom és a befolyása alatt álló romlott, nyirkos odúkban bujkáló felforgató elemek ugyanúgy látják nemes lelkünket, hallják a vesztüket jelentő lépéseink hangjait, és megkísérlik a lehetetlent: megállítani bennünket! De mi együtt erősek vagyunk, és a német nemzet támogatásával győzni fogunk! Eltapossuk ellenségeinket! Sieg! Sieg Heil! – kiáltotta a Reichsführer, válaszul a résztvevők felállva tapsoltak, és ordítva ismételgették az SS vezetőjének utolsó szavait. Himmler köhécselni kezdett a helyiség száraz levegőjétől.

– Ahhoz, hogy célunk megvalósulhasson – folytatta hangját immáron kissé lehalkítva, érzékeltetve, hogy a mondanivaló lényege következik –, tennünk kell. És mi tenni is fogunk! A német nemzet felemelkedésének egyik, ha nem a legfontosabb záloga árja népünk túlsúlyba kerülése. Mert jöhet bármilyen veszély, ha fajunk az alsóbbrendű fajokkal szemben számszerűen is fölénybe kerül, akkor nyert ügyünk van. Ha népességpolitikánk győzelemre juttatásával haladunk a kijelölt úton, jutalmunk a német élettér kiszélesítése, gyermekeink boldog jövője! Ha azonban ezt a kínkeserves és nehéz munkával megtervezett utat elhagyjuk, sorsunk a bukás!

– Soha, soha, soha! Sieg Heil! – zúgott a közönség reakciója.

Megvárta, míg párttársai és a megjelent támogatók hangja alábbhagy, majd folytatta:

– Az elmúlt két esztendőben választási győzelmünk folytatásaként megkezdtük a német gazdaság kiemelését méltatlan agóniájából. Leendő győzelmünk mérföldköveiként gyárakat alapítottunk és avattunk, autóutak építését kezdtük meg, új bányákat nyitottunk, hadiiparunk szárnyal, szociális fejlesztéseink sorát a nagy háború hadirokkantjainak és árváinak támogatására indított segélyakciók, kórházak, óvodák, iskolák, anyaotthonok megnyitása követte! Igen, bajtársak, anyaotthonok! Ez egy fontos lépés annak érdekében, hogy nemzetiszocialista szellemű hős anyáink frontot nyissanak az ellenség felé. Mert harcunk egyik legfontosabb ütközete az árja faj megfelelő, az alsóbbrendű fajokat meghaladó mértékű szaporodásával nyerhető meg! Ennek érdekében a mai napon itt, ebben a teremben megalakuló Lebensborn Alapítvány az élet kezdetének szövetsége lesz a faji tisztaság elérése és megőrzése érdekében! Alapítványunk célja a faji szempontból megfelelő fizikai adottságokkal rendelkező, egészséges, fegyveres harcra alkalmas nordikus fajta elterjesztése előbb a Vaterlandban, majd az egész világon.

Az utolsó mondatnál Himmler a szeme sarkából látta, amint Goebbels lopva rávigyorog a mellette ülő középkorú, ősz haját felnyírva viselő öltönyös férfira, és cinkosan, lopva megveregeti saját béna lábát. „Na lám, azért akad némi humor és önirónia ebben a torz kis emberkében. De összességében rendkívül szánalmas jelenség” – gondolta, majd folytatta beszédét.

– A Lebensborn Alapítvány szakembereinek feladata lesz Németországban és a később bizonyosan baráti érzéseket felmutató, túlnyomóan germán népességgel rendelkező országokban, hogy olyan szülő- és anyaotthonokat hozzanak létre, melyek a faji tisztaság alkotóműhelyei lesznek. Asszonyaink és leányaink mentesülnek a kétkezi munka alól, amennyiben részt vesznek a programban, melynek során rendkívüli körültekintéssel kiválogatott, tökéletes külsejű árja fiatalemberek közreműködésével teherbe esnek, és fajtiszta árja gyermekeknek adnak majd életet. A minden területre kiterjedő harcunkban ők, az életet adó női harcosaink így fognak az ezeréves birodalom fennmaradásán dolgozni!

Tisztán látta, ahogy az első sorban, tőle négy méterre ülő Führer szeme pajkosan megcsillan a terv felvázolását hallgatva, a mellette ülő Göring pedig elfojt egy kéjes vigyort. A Reichsführer lesimította zubbonyának oldalsó zsebét, mely a heves szónoklat közben kissé meggyűrődött, és ismét rázendített:

– Alapítványunk szakértőinek feladatai között fog szerepelni a nem árja többségű és a jövőben Németország szövetségesi életterébe kerülő országokban történő kutatás a faji keveredés és elkorcsosulás elleni védekezés jegyében. Ennek során olyan árva gyermekeket vonnak majd a birodalom fajnemesítési programjába, akik árja adottságokkal megáldottak, ily módon kimentve őket az alsóbbrendű fajok köréből. Az Atlanti-óceántól a távoli füves pusztákig az árja népesség tiszta fajú, szőke és kék szemű egyedeinek közösségéből fogjuk létrehozni a tökéletes emberi fajt. Ne feledjük, hogy a germán törzseket a történelem szétszórta Európa minden sarkába, beleértve a brit angolszászokat és az egykori Kijevi Rusz fejedelemséget megteremtő viking harcosok máig fel-felbukkanó leszármazottait is. Nem riadunk vissza egykor majd attól sem, hogy a birodalom jövőjének letéteményeseit, az árja gyerekeket akár erőszakkal is elszakítsuk hozzájuk méltatlan családjuktól! Mindent a nemes eszme jegyében! És most felkérem szeretve tisztelt Führerünket mint a nemzet atyját, hogy lássa el kézjegyével új szervezetünk alapítólevelét.

Hitler lassan felállt. Mielőtt Himmlerrel helyet cserélve előadta volna szónoklatát, egy nagy, barokk stílusú faragott asztalhoz lépett, és az ünnepélyesen meghajoló inas által tálcán kínált töltőtollal szignálta a vastag, mártott papírt. Hatalmas ováció és tapsvihar tört ki, a székeikről felugráló jelenlévők egymást túlharsogva ünnepelték a barna hajú, barna szemű, nem túl daliás termetű vezért.

3.

Hans Müller barna, elegáns öltönyt viselt hosszú, drága gyapjú télikabáttal. Felesége, Marta a fővárosban nemrégen divatba jött, a német nők militarista elköteleződését jelképező, térd alá érő vasalt szoknyát, hozzá szögletes, széles vállú, némiképpen katonai zubbonyra hajazó szürke felsőt öltött magára.

– Ó, Hansi, én úgy izgulok! – jelentette ki férjének, a berlini városháza légoltalmi vezetőjének. – Tud ez a gyerek egyáltalán németül? Fényképen úgy néz ki, mint egy echte berlini kisfiú azzal a szőke hajával. Vajon szófogadó és illedelmes?

– Ugyan, Marta, te mindig izgulsz… Ha egy kismacskát kapnál ajándékba, hetekig járnád az üzleteket, hogy megfelelő plédet találj neki. És a barátnőidet nyaggatnád, hogy mit is szeret egy ilyen kölyökállat – nevetett harsányan Hans úgy, hogy még a Freiburg Gasse másik oldalán haladó járókelők is odakapták a fejüket.

– Azért azt nem mondhatod, hogy egy hároméves gyerek örökbefogadása nem jár felelősséggel, és nem tartogathat meglepetéseket – replikázott az asszony. – Heinemannék egy danzigi árvát fogadtak be két hónappal ezelőtt, és nem bírnak vele. Az a gyerek rosszabb az összes orosznál! Tör-zúz, semmiben nem fogad szót. A napokban Frau Heinemann vizespoharát kihajította az ablakon.

– Még szerencse, hogy földszinten laknak – vigyorgott a férje.

– Igen ám, csakhogy abban a pohárban benne volt Frau Heinemann műfogsora is, amelyre egy egész vagyont költött – fűzte hozzá Marta lesújtó pillantást lövellve a férfi felé. – Évek óta most először mert mosolyogni, erre tessék, megint nincs foga!

– Hát ez fantasztikus! – tört ki Hans újra kacagásban. – Még szerencse, hogy nekünk erre nem kell odafigyelnünk, mert tudtommal minden fogunk megvan.

– Na jó, veled sem lehet komolyan beszélni, mindenből viccet csinálsz – karolt bele férjébe mesterkélt rosszallással az asszony, és befordultak a következő sarkon.

Beléptek a NÉMET ÁRVÁK OTTHONA feliratú ház kapualjába, majd a portástól kapott útbaigazítás alapján felmentek a kopott betonlépcsőn a harmadik emeletre, és megkeresték az igazgató irodáját. A hatalmas belmagasságú régi épület folyosója visszataszító halványbarna színűre volt festve, és kellemetlen klórszag lengte be. Bekopogtak a „Dr. Bauer, intézményvezető” névtáblával ellátott ajtón. Egy titkárnői szobába jutottak, ahol a festett szőke, szipkában cigarettát tartó középkorú asszisztens éppen megszólalt volna, mikor meglátta őket, de ekkor kivágódott a belső ajtó.

– Herr és Frau Müller? – futott eléjük Gerhard Bauer igazgató. – Már vártuk önöket! A portásunk jelezte az érkezésüket!

Ahogy bekísérte őket birodalmába, járás közben hájas csípője alig láthatóan ringatózott ide-oda, beszéd közben vörös tokáján a sápadt bőr finoman rezgett. Lehuppant a kopott bőr karosszékébe, és hellyel kínálta a házaspárt. Müllerék a koszos székek láttán összenéztek, majd az asszony könyörögve pillantott férjére, nehogy az szokásához híven szóvá tegye a tisztaság teljes hiányát.

– Köszönjük, igazgató úr, hogy fogadott bennünket – hálálkodott Marta. – Tudja, az örökbefogadási kérelmünk harmadik éve fekszik a gyámhivatalban, és már lemondtunk arról, hogy gyerekünk lehessen. Erre múlt héten kapjuk az értesítést, hogy az önök intézete kijelölt számunkra egy kisfiút…

– Igen, Frau Müller, láttam az aktájukban, hogy kérésük már nagyon régen pozitív bírálatot kapott. De mint azt bizonyára ön is sejti, ezekben a különleges időkben rengetegen szeretnének örökbe fogadni. És őszinte sajnálatomra nagyon kevés az olyan árja gyermek, akiket a legnagyobb bizonyossággal és nyugalommal mernénk nevelőszülőkhöz kihelyezni.

– Természetesen, Herr Bauer, tisztában vagyunk a helyzettel – válaszolta Hans. – Ezért is vártunk türelemmel…

– Remek hozzáállás, Herr Müller! Tudja, a mi munkánkban nincs helye hibának. Kizárólag a legkiválóbb eredetű és vérvonalú gyermekeket közvetítjük nevelőszülőkhöz.

Hans és Marta egy pillanatra összenéztek, de nem szólaltak meg.

– Nos, amíg a formaságokat elintézzük és a szükséges dokumentációt együtt átnézzük, meghívhatom önöket egy kávéra? Sajnos csak kávépótlóból tudom elkészíttetni, viszont a titkárnőnk, a mi kis mindenesünk olyan kiválóan érti a dolgát, hogy meg nem mondják, nem valódi dél-amerikai különlegességet fogyasztanak. Hozzáteszem, a különleges kávékat is csak azért isszák sokan, mert az olyan sikkes és eg-zo-ti-kus – kuncogott az igazgató.

– Hát nem is tudom – kezdte Hans –, talán egy kicsit később…

– Ó, elfogadjuk! – vágta rá Marta. – Kávé mellett talán a papírmunkával is gyorsabban végzünk.

Bauer kiszólt a titkárnőnek, hogy készítsen három pohárral, majd visszatottyant a székére. Nehézkesen lehajolt, az íróasztal alsó fiókjából szuszogva kivett egy papírdossziét, maga elé helyezte és kinyitotta. Müllerék látták, hogy az arcképükkel ellátott, évekkel korábbi kérelmüket rejti a mappa. Az igazgató kivett az irattartóból egy lapot és a házaspár elé tette.

– Tekintsék meg kérem, ez az önök számára kiválasztott fiúcska személyi kartonja.

A leendő szülők izgatottan vették kézbe a papírt és fejüket összedugva olvasni kezdték.

SZEMÉLYI KARTON

Név: Wolfgang Rassler (fiú)

Születési hely és idő: Danzig, 1938. augusztus 25.

Eredet: Balti német

Igazolt, vér szerinti szülők: nem ismertek. Valószínűsíthetően orosz területről elmenekült balti németek

Német Birodalmi Gyermek- és Ifjúságvédelmi Hivatalban regisztrálva: 1941. december 26.

Német Árvák Intézetébe felvéve: 1942. szeptember 4.

Külső:

magasság: 120 cm

súly: 25 kg

szemszín: kék

hajszín: világosszőke

testalkat: normál

különös ismertetőjegyek: nincs

ismert betegség: nincs

Árja: igen/részben/nem

Jellemzés:

Wolfgang 1942. szeptember 4-én került intézményünkbe, keletről elmenekült család gyermeke. Szüleit lengyel partizánok 1941 augusztusában meggyilkolták a Danzig birodalmi járásba tartozó Rumm településen. A gyermek 1941. december 26-tól intézetünkbe történő befogadásáig a Danzig Szabad Város önkormányzata által működtetett Árvák Oltalomházában nevelkedett, majd az árjaigazolási folyamat révén részére személyi dossziéjában 23/445/1942 számmal iktatott árja hatósági bizonyítvány kiállítása után Berlin Birodalmi Fővárosba került átszállításra.

Nevezett fiúgyermek 1942. szeptember hónapban szoros megfigyelés alatt állt intézetünkben, ennek során gyermekpszichológus, gyermekorvos rendszeresen vizsgálat alá vonta, személyiségében, mentális és fizikai állapotában súlyos rendellenességre utaló jegyeket nem tártak fel. Csontozata, izomzata normális, testtartása normális, kommunikációja környezetével normális, tanulékonysága kiemelkedő.

A gyermek hasonló korú társaival barátságos, kiegyensúlyozott, korának megfelelően kommunikál és játszik. Éjszaka gyakran sír, reggelre néha bevizel, de ez életkori sajátosság, hamarosan kinevelhető belőle.

Német nyelvtudása korának, fejlődésének megfelelő, a gyermeket ért trauma – szülei hirtelen elvesztése – hatására érthető módon beszédfejlődése kissé lassabb volt az elvártnál, de intézményünkben sikeresen felzárkóztattuk. Németül ért és beszél. Alkalmanként orosz vagy annak tűnő szavakat használ, ezt a klinikai gyermekpszichológus a család korábbi, lettországi lakóhelyén a szovjet uralom alatt használni kényszerült nyelvre, valamint Danzigban kevert fajú gyermekekkel történt elszállásolására és az ott óhatatlanul tanultakra vezeti vissza.

A szakértői nyilatkozatok alapján: örökbeadható/nem adható örökbe.

Berlin, 1942. szeptember 30.

A kartonra tűzött apró képről egy kedves kisfiú nézett kíváncsian a kamerába. Marta Müller egyből a szívébe fogadta, férje is kedvtelve nézegette a fotót. Eközben az igazgatói irodát a titkárnő szobájával összekötő ajtó kinyílt, és a szőke hölgy tálcán három csésze gőzölgő kávét egyensúlyozott Bauer intézményvezető asztalához. A szobát megtöltő aromás illatot beszippantva, majd kifújva az igazgató megszólalt:

– Hát ő lenne az. Minden szempontból kifogástalan, egy igazi kis csiszolatlan gyémánt. Bizonyosan örömük telik majd benne – közölte nyájasan, majd kávéjába kortyolva a csésze pereme felett kíváncsian vizslatta Mülleréket. – Nyugodt szívvel ajánlottam ki önöknek ezt a fiút. Nagyon szófogadó, kedves és okos gyerek. Minden munkatársam könnyen tud vele bánni, nem akaratos, nem rosszalkodik, mint egyébként a hozzánk kerülő árvák többsége.

– Gyönyörű gyerek… Ó, és Danzigban született? Imádom azt a várost! – lelkesedett Marta. – Micsoda gerinces németek élnek ott annak ellenére, hogy mennyi ideig el voltak szakítva a Vaterlandtól. Szegény… Ilyen hamar elveszíteni a szülőket… Szerencse, hogy még ennyire fiatal, így talán kisebb trauma lehetett…

– Reméljük – szólalt meg Hans.

– Igen, talán nem hagyott benne maradandó nyomokat – töprengett az igazgató, majd folytatta: – De hála igen tisztelt Reichsführerünknek, a Lebensborn program lehetőséget ad arra, hogy segítsünk a hozzá hasonló szegény árváknak.

Közben Bauernek eszébe villant, hogy a fiú nem ott, nem akkor, nem abban a családban látta meg a napvilágot, mint amit a karton igazolni volt hivatott. A tényleges szülők nevét sem tudja senki, de végül is nem lényegesek. Pontos ismeretei neki sem voltak a fiúcska korábbi sorsát illetően, kizárólag sejtései lehettek. Annyit bizonyosan tudott, hogy nem négy-, hanem ötéves valójában, de igazán ennek sincs jelentősége. A gyereket tíz hónappal ezelőtt adta fel az SS a többi sorstársával együtt, a nyakába akasztott tábla szerint a kijevi pályaudvaron. Tehát a kartonon jelzett dátumok hamisak voltak, csak a valóság utólagos kibogozását hivatottak nehezíteni. Kijev pedig messze van Danzigtól. Mondhatni az ellenkező irányban. Mindegy. A lényeg, hogy a birodalom új taggal bővült. Elég fiatal ahhoz, hogy korábbi emlékeinek jelentős részét az erre kiképzett szakpszichológusok és oktatási szakemberek áldozatos munkája kitörölje. Hibátlanul és folyékonyan beszélt németül, hiszen a közel egy év alatt csak ezen a nyelven volt lehetősége kommunikálni. Kora miatt csak úgy szívta magába az új nyelvet, és az intézet rendkívül felkészült személyzetének hála már alig érezhető az elmaradása a hasonló korú, Berlinben felnőtt gyerekekhez képest. Összességében Bauer büszke volt a fiúra, az irányítása alatt lévő otthonra, és persze elsősorban magára, hiszen mégiscsak ő az, aki itt mindent felügyel.

– Bizonyos vagyok abban, hogy a gyermek minden elképzelésüknek megfelel majd, hiszen munkánk lényege, hogy a megfelelő örökbefogadó szülőket a számukra leginkább alkalmas árvákkal hozzuk össze.

Ezzel az igazgató egy nyomtatott papírt húzott elő, melynek alján már ott szerepelt a leendő szülők neve is, csupán az aláírásukra volt szükség.

– Olvassák át kérem figyelmesen, majd írják alá.

A nyilatkozat szerint a befogadó szülők kijelentik, hogy egyetértenek a Német Árvák Otthona kötelezésével arra vonatkozólag, hogy a gyermeket a párt és a Führer iránymutatása szerint nemzetiszocialista szellemben Németországnak nevelik. Példamutató szülőkként felelősséget vállalnak, hogy a fiúból a birodalom hűséges polgára és adott esetben fegyveres erőinek rettenthetetlen harcosa válik. Müllerék aláírták.

Bauer mosolyogva átvette a lapot, lefűzte a kisfiú dossziéjába, majd vidáman felállt, és kedélyesen így szólt a párhoz:

– Most pedig arra kérem önöket mint újdonsült szülőket, hogy kövessenek.

Keresztülvágtak a titkárnő szobáján, majd a folyosóra kilépve a lépcső felé indultak, melyen Müllerék is feljutottak az emeletre. Ahogy haladtak, az egyik teremből gyerekzsivaj hallatszott ki. Egy fehér, még festékszagú ajtón beléptek egy gyengén megvilágított kisebb helyiségbe. A falakat a germán mitológia alakjairól készített gyerekrajzok díszítették: Hans felismerni vélte Odint, a félszemű leghatalmasabb istent; Donart, Odin legidősebb fiát, a vihar, a mennydörgés és a villámok istenét; valamint sejtése szerint Freyát, az élet és a halál, a szerelem és a harc, a termékenység és a varázslat istennőjét.

– Szépek ezek a képek, de vajon hány éves gyerekek készíthették őket? – dünnyögte Marta. – Nem éppen apróságoknak való téma a mondavilág.

– A gyermekeinknek egészen kicsi korukban meg kell ismerniük a gyökereiket. Ne aggódjon, nincs ebben semmi félelmetes, inkább büszkék arra, amit tanulnak – mondta halkan az igazgató.

Bauer a nézelődést megszakítva megkérte az örökbefogadókat, hogy foglaljanak helyet egy nagy, L alakú kanapén, mely egy meleg fényű állólámpa szomszédságában helyezkedett el a szoba sarkában. Kis várakozás után ismét nyílt az ajtó, és egy középkorú, szigorú arcú, magas kontyot viselő nő kézen fogva bevezette a helyiségbe az immár Wolfgang Rassler névre hallgató fiút. A páros a szoba közepén megállt, majd a fehér köpenyes asszony szó nélkül sarkon fordult, és távozott, becsukva maga mögött az ajtót.

Wolfgang kissé kinőtt zöld gyapjúnadrágot, barna cipőt és kék kockás, rövid ujjú inget viselt. A kanapén ülő és őt néző három felnőtt felé fordult, majd fejét kissé oldalra billentve kíváncsian bámulta őket. Az igazgató közelebb intette, és megkérte, hogy üljön Müllerék közé.

– Szia, Wolfgang – szólalt meg bizonytalanul és kissé remegő hangon Marta.

Hans csak bámulta a fiúcskát, és arra gondolt, megtalálták a gyermeküket. Érezte, sőt tudta, hogy mindig is őt keresték. Saját gyerekük nem lehetett, de a probléma okát nem sikerült kideríteni. Hans főnöke a városházán jóban volt a Berlintől nem messze fekvő híres Beelitz-Heilstätten kórház orvos igazgatójával, így a házaspár lehetőséget kapott a soron kívüli kivizsgálásra. Bizonyosságot hozó eredmény azonban nem született.

– Szia! – válaszolt a kisfiú.

Hangja erőteljes volt, mégis vékonyka, mint egy egéré. Marta a legszívesebben azonnal megölelte volna.

– Mondd el szépen, mi a teljes neved – kérte az igazgató.

A gyerek bizonytalanul nézett hol egyik, hol másik felnőttre, mire Bauer megismételte kérését, és ekkor végre megszólalt:

– Wolfgang Rassler – csipogta alig hallható, lágy kiejtéssel.

– Gyere csak ide, Wolf! – Hans felállt a kanapéról, és odahívta a fiút egy játékokkal megpakolt kis asztalhoz.

A gyerek lassan odaballagott, és elvette Hans kezéből egy kirakós játék egyik elemét. A férfi az asztalra helyezett egy másik lapocskát. A Wolfnál levő darab éppen passzolt hozzá. Mellé helyezte, és örömében mosolygott, látva, hogy egy királyfi arca kezd körvonalazódni. Nagyjából öt perc alatt kirakták a fekete lovon ülő koronás lovag képét.

– Játsszunk még? – kérdezte Müller, és cinkosan vigyorgott a kisfiúra.

– Igen! – nézett Hansra csillogó szemmel a kisfiú. – De most rajzoljunk!

Rámutatott a dobozban heverő különféle színes figurák közül kikandikáló apró festőállványra és színes krétákra. Hans kiemelte és összerakta a kis állványt, rácsíptette az asztalon lévő egyik papírlapot, majd kiszórta a krétákat, hogy Wolf könnyen hozzájuk férhessen.

A jelenetet Marta és Bauer némán figyelte.

– Azt hiszem, nem lesz itt semmi gond – bólintott végül az igazgató, és az asszonyra mosolygott.

A fiúcska időközben nekilátott egy bohóc megrajzolásának, megkérve Hanst, hogy a kívánsága szerinti színeket adja a kezébe. Mikor végeztek a képpel, Marta is odalépett, és megdicsérte az alkotást.

– Nagyon szép lett, Wolfie! Én is nagyon szeretek rajzolni, sőt régebben festettem is – mondta.

– Tényleg? Én is ki akarom próbálni a festést! – nézett reménykedve a gyerek Martára.

– Rendben, én benne vagyok – nevetett fel az asszony, és megborzolta a fiú szőke haját.

– Jöjjenek, kérem, ide mellém – szólalt meg Bauer. – Gyere te is, Wolf!

Miután mindhárman letelepedtek az igazgató mellé, Bauer a házaspár között helyet foglaló gyerekhez fordult.

– Régóta vagy már nálunk, nagyon megszerettünk téged. Azonban egy kisfiúnak nem egy ilyen nagy intézetben van a helye, hanem anyukával, apukával kell laknia.

Wolf kíváncsian nézett az igazgató kövérkés arcába süppedő szemébe.

– Nagyon szeretném – közölte Bauer –, ha saját szobád lenne saját játékokkal, és biztosan te is szívesebben élnél egy kisebb házban, ahol nincs ennyi rossz gyerek, ugye?

– Szeretnék egy igazi festőállványt! – szólalt meg bátortalanul a fiú.

– Szerintem ennek semmi akadálya – nevetett bizalmasan Müllerék felé nézve Bauer. – Pontosan ezért van itt ez a néni és bácsi, mert szóltunk nekik, hogy van itt egy kisfiú, aki imád játszani és rajzolni. Ezek a kedves emberek azt mondták nekünk, hogy szeretnének neked új és saját játékokat adni.

A fiú szégyenlősen pislogott Hansra és Martára, akik biztatóan visszamosolyogtak rá.

– Ha akarod, nálunk lehetne festőállványod, és még sok minden más is – jelentette ki az asszony.

– Szóval, van kedved eljönni hozzánk? – kérdezte Hans. – És ha tetszik, addig maradsz, ameddig csak akarsz. Képzeld, két kutyánk is van, akik nagyon szeretik a gyerekeket.

Wolf szaporán bólogatni kezdett, és rámosolygott nevelőszüleire.