Lisa Graf

DALLMAYR
A megvalósuló álom

Kossuth Kiadó

Tartalom

I  1887. júniustól szeptemberig

II  1897. november – 1898. március

III  1898. május – 1899. december

DALLMAYR  Ragyogó új korszak

1905

Impresszum

I

1887. júniustól szeptemberig

A zord tél és a tétovázva belopódzó tavasz után a kora nyár rászolgált a nevére, és kárpótolta a münchenieket azért, mert sokáig kellett várniuk a sétákra az Angolkertben, a csónakozásokra a Kleinhesseloher-tavon, és a frissen csapolt sörükre a Kínai kapunál. Hétvégén minden sörkert zsúfolásig megtelt, fúvószenekarok játszottak, és népviseletben vagy nyári ruhában, szalmakalapban vagy napernyővel mindenki a szabadba özönlött, hogy annak rendje és módja szerint ünnepelje az életet, a nyarat és a várva várt társas összejöveteleket.

Elsa szombat délután hazajött az internátusból, és mint mindig, azonnal újra el is akart menni.

– Mondd csak, kell bármit is tudni a könyveléshez? – kérdezte Balbinától, aki még a konyhában foglalatoskodott. Ő maga, miután a holmiját bevitte a szobájába, és leadta a szennyesét, sietve átöltözött. Most nem egy leányiskola tizenöt éves tanulójának tűnt, hanem ifjú hölgynek. – Számolni például, vagy az csak úgy megy?

Egyedül is nagyon jól megy neki, hogy undok legyen, gondolta Balbina. Nincs szüksége hozzá Claire-re, a barátnőjére.

– Ó, egy olyan finom hölgyikének, amilyen te vagy, nem kell azzal törődnie, hogy mit dolgoznak az átlagemberek – vágott vissza Balbina. – Ez a kalap nem a tiéd. Honnan van? – kérdezte.

El kellett ismernie, hogy Elsa nagyon csinos a kék kosztümjében. A hosszú szoknya vékony gyapjúból volt, a hozzáillő széles hajtókás és derékban szűk kabátka vadselyemből. Úgy csillogott, mint az égbolt. A finom fonalból készült harangkalapot, amelyet Balbina még soha nem látott Elsán, a homlokrészen kék szövetárvácskák és redőzött, világoskék selyemszalag díszítette.

– Claire adta kölcsön.

A kalap csodásan illett Elsa kosztümjéhez, és Balbinát irigység fogta el. De nem túl elegáns ez az öltözék a zongoraórához Krozill asszonynál? Elsa máskor nem csípte ki magát így annak a szegény asszonynak, aki súlyos asztmában szenved, és már csak ritkán hagyja el a házat.

– Hogyhogy itthon már soha nem zongorázol? Nem kell gyakorolnod?

– Nymphenburgban gyakorolok, az apácáknál. Az ottani zongora jobb, mint a miénk – mondta Elsa. – Egyébként is vannak emberek, akiknek akkor is megy valami, ha nem tanulnak és gyakorolnak állandóan. Ezt hívják tehetségnek.

– Akkor hadd halljak valamit a tehetségedből! – mondta Balbina kihívón.

Elsa azonban már elviharzott mellette, és a lépcsőhöz sietett.

– Ma dupla órám lesz, mert egy alkalom kimaradt – vetette oda.

– Therese néni azt mondta, hogy nézz be hozzá az irodába, amint hazaérsz! – kiáltott utána Balbina.

– Nincs időm, mennem kell órára – mondta még Elsa, aztán már ott sem volt.

* * *

Elsa a Kaulbach utca egyik bérházában felszaladt a második emeletre Krozill asszony lakásához, és az ajtó alatt becsúsztatott egy cédulát, amelyet otthon előre megírt:

Tisztelt Krozill Asszony!

A lányom ma kirándulást tesz az angolkisasszonyokkal a schärflarni kolostorhoz. Sajnos nem jöhet zongoraórára.

Tisztelettel:

Th. Randlkofer

Elsa szíve vadul vert, miközben leszaladt a lépcsőn, és kifújt egy tincset az arcából. Minden úgy ment, ahogy tervezte. Egy másodpercig sem habozott, és büszke volt magára. Már régóta sejtette, hogy ő egy kicsit más, mint körülötte a többi lány. Sokszor félrehúzódott, amikor a többiek pletykálkodtak és a tanárnőkön gúnyolódtak. Előttük persze azonnal elnémultak, sugárzó arccal pukedliztek, hogy aztán vidáman cseverészve kövessék őket a tantermekbe, jók és kedvesek legyenek, legfőképpen pedig szorgalmasak.

Elsa kifejezetten utálta az ilyenfajta álkedvességet. Visszataszítónak találta, ahogy az iskolatársnői igyekeztek behízelegni magukat a tanárnőiknél. Hol otthonról hozott kis ajándékokat adtak nekik, hol egy tábla csokoládét, egy darab füstölt sonkát, néha kifejezetten a számukra készített kézimunkát, hímzett terítőcskét vagy párnahuzatot. Elsa soha nem játszotta volna meg magát. A szülők végtére is tandíjat fizetnek, és az nem kevés. Miért kellenek még ajándékok is az erőltetett kedveskedés mellett? Ő azért jár oda, hogy érettségit szerezzen, amellyel később talán kezdhet valamit. Használható dolgot akar tanulni. Svájcban lányok is járhatnak már egyes egyetemi karokra, például orvosira. Nem arról álmodik, hogy tanárnő vagy ápolónő lesz, inkább fizikus, jogász vagy éppen orvos. Előbb azonban ki kell járnia az iskolát az angolkisasszonyoknál.

A Kaulbach utcából felment a Ludwig utcára, onnan pedig a Régi Képtár felé indult. A Louise utcán elment a Heck utca sarkáig, és a sarokháznál megkereste a hátsó udvarra vezető utat. A festő azt mondta neki, hogy a kapu mindig nyitva van. Amikor az elülső átjáróból benézett az udvarra, egy alacsony, kétszintes melléképületet látott meg, egy iparos műhelyét, amilyenből sok volt a hátsó udvarokban. Az épület élénkkék színe és durva vakolata furcsa, egyenetlen, organikusnak tűnő felületet alkotott. A kétrészes üvegajtó csukva volt, csengőt viszont Elsa hiába keresett, miközben a szíve a torkában vert. Nem nyithatja ki csak úgy az ajtót, hogy bemenjen a műterembe. Ahhoz nem elég bátor.

Sarkon fordult, és visszaszaladt az utcára. Mégis mire számított? Hogy az ajtó nyitva lesz, és egy recepciós hölgy behívja őt, mint az Elvira műteremben? Várta, hogy megnyugodjon a légzése, azonban egyszer csak egy vastag szemüveget viselő nő nézett rá, aki a két karjával egy botra támaszkodott.

– Keres valakit, kisasszony? Itt lakik? Azt hiszem, még soha nem láttam. Azokhoz a művészekhez a hátsó udvarban nem akarhat menni, ahhoz túlságosan elegáns. És túl fiatal. Mit keres?

– Valójában a Képtárba akartam menni – hebegte Elsa.

– Akkor a legjobb, ha a Theresien utca felé megy, aztán pedig balra – mutatta a nő a botjával az utat.

– Köszönöm szépen!

Nem ilyen kirándulást képzelt el, ahhoz az édesanyja aláírását sem kellett volna meghamisítania. Menjen vissza Krozill asszonyhoz, és mondja azt, hogy hamarabb visszajöttek? Egyszer sem gyakorolt az utóbbi három hétben. Vagy négy is volt…? Már arra sem emlékezett, mit játszott utoljára.

Elért a Képtár előtti parkhoz. Most is egy ősz bajuszos egyenruhás őr ügyelt rá, hogy az emberek ne lépjenek a fűre. Ha valaki mégis megtette, sípszóval zavarta el az illetőt. Elsa körbenézett. Itt találkozott először a festőjével, ezen a magas bronzkapun lépett ki.

Elsa a kabátja zsebében ökölbe szorította a kezét. Nem, nem megy Krozill asszonyhoz, őt most nem tudná elviselni. A jól átgondolt terve füstbe ment, és butábbnak érezte magát a vihorászó iskolatársnőinél, akiket annyira megvetett.

Továbbment a Theresien utcán, amelynek a végén már ki tudta venni a városi könyvtár széles lépcsőjét. A Theresien és az Amalien utca sarkán két pincér állt és dohányzott a Stefanie kávéház előtti járdán. A Theresien utca felőli nagy kirakat mellett egy kerékpár volt a falhoz támasztva, és egy villamos csengetve haladt egy lassan baktató lovas kocsi mögött. Elsa a nagy kirakaton keresztül egy sakkasztalt pillantott meg a kávéházban. Az egyik játékos, egy sovány, ápolatlan és bozontos hajú, szénfekete szemű férfi felnézett a sakktábláról, és tolakodón Elsára bámult, mire ő lesütötte a szemét. Megvárta, hogy elhaladjon a villamos, aztán átment az Amalien utcán. A háta mögül lépteket hallott, és valaki hirtelen megragadta a karját. Elsa dühösen kiszabadította magát, és megpördült. Nem a szúrós szemű sakkozó állt vele szemben. Sigmund Rainer volt az.

– Elsa kisasszony – suttogta a férfi. Elsa hátrált egy lépést, mert attól tartott, hogy a festő itt, az utca közepén a karjába rántja, és megcsókolja. – Megláttam az ablakon át, bár a Stefanie-ban vágni lehet a füstöt. Azt hittem, képzelődöm vagy a vágyaim űznek tréfát velem, de valóban maga az! Mit csinál itt? – Visszamentek a kávéház előtti járdára. – Kérem, jöjjön be velem! Szívesen meghívnám egy csésze forró csokoládéra. Vagy inkább kávét iszik, netán teát?

Elsa habozott.

– Nem is tudom…

A művészkávéház híre nem volt éppen a legjobb.

– Nem kell félnie, csak kulturált emberek vannak odabent, vagyis szinte csak olyanok. De az a sakkjátékos városszerte ismert nőcsábász.

– Ez vicc akar lenni? – kérdezte Elsa.

– Nem, figyelmeztetés. – A férfi megfogta Elsa karját, és be akarta húzni a kávéházba, de a lány lecövekelt. – Természetesen vicceltem – mondta a festő.

Elsa habozva engedte, hogy Sigmund a bejárathoz vezesse.

– Csak urak vannak ebben a kávéházban? – kérdezte a lány.

– Nem, szép hölgyeink is vannak. Jöjjön, megmutatom őket. Ma a grófnő is itt van egy barátnőjével. Ugyan már, csak nem fél? Nem harapunk.

A kávéház belseje olyan volt, mint egy lakás nappalija, csak a szokásosnál több székkel: virágmintás tapéta, bársonyfüggönyök, hátul egy második szint kis galériával, ahol a festő egy asztalhoz vezette Elsát. Mintha valami megfigyelőhelyen lettek volna, de az odalent ülők is figyelhették őket. Elsa magán érezte a többi vendég pillantásait, férfiakét és nőkét is. Ő új volt itt, a törzsvendégek viszont mind ismerték egymást.

– Ne törődjön azzal, hogy megbámulják! – mondta Sigmund. – Mind csak kíváncsiak. Tudni akarják, hogyan jut egy magamfajta szegény művész ilyen szép kísérőhöz. Hogy őszinte legyek, én is ezt találgatom, de rendkívül örülök is. Micsoda furcsa véletlen, hogy éppen itt futunk össze, a törzskávéházam előtt. Igaz, München nem éppen világváros, de nem is falu. Kegyed pedig nem itt lakik, hanem az óvárosban, igaz?

Elsa bólintott.

– Zongoraórán voltam Krozill asszonynál. Itt lakik a közelben.

– Vagy úgy! Mit játszik?

Elsa rajtakapva érezte magát.

– Etűdöket – mondta sietve.

– Fejből, kotta nélkül? – A festő felnevetett. – Mit parancsol?

Elsa forró csokoládét kért. A sakkjátékos pedig még mindig leplezetlenül bámult rá…

– Egyszerűen csak ne nézzen oda! – tanácsolta neki Sigmund. – Neki néznie kell magát. Író, és kegyed valószínűleg ihletet ad neki egy regényalakjához. Egyébként lenyűgözően fest, a kosztümje színe és hozzá a kalapkája is. Nem csodálkozhat, ha magára vonzza a férfiak pillantásait. Kegyed gyönyörű, és ezt tudja is magáról.

Elsa kigombolta a kék selyemkabátkáját, de úgy döntött, hogy magán tartja. Meztelennek érezné magát a hímzett fehér muszlinblúzban, amelyet alatta visel.

– Az a hölgy annál a hátsó asztalnál állapotos? – kérdezte, és igyekezett nem odanézni.

– Az, aki cigarettázik? Igen, a grófnőnek hamarosan megszületik a gyermeke.

– A gróf úr is itt van? – kérdezte Elsa.

– Amennyire tudom, gróf úr nincs.

– Hogy érti ezt?

– A hölgynek nincs férje, így a gyermeknek sincs apja. Vagyis természetesen van, de senki sem ismeri, csak maga a grófnő. Ő azonban nem árulja el, ki az, és egyedül akarja felnevelni a gyermeket.

– Akkor nyilván jómódú.

Más magyarázatot Elsa nem talált arra, hogy egy rangjabeli nő ilyen különösen viselkedik.

– Nem mondanám annak. Senkit sem látok most itt, aki jómódú lenne. Potyaleső viszont több is akad. Egyébként a grófnő is az. A sakkozó író úgyszintén. Látnia kellene, ahogy időnként kifordítja a nadrágzsebét, hogy nem bújt-e meg az alján némi apró. Eközben az apja gazdag, csak már nem támogatja a fiát, úgy hallom.

– De maga ugye ki tudja fizetni a csokoládémat? – kérdezte Elsa nyugtalanul.

– Ne aggódjon, Elsa kisasszony! A Stefanie-ban mind felírathatunk, amíg valahonnan pénzünk folyik be, a következő héten vagy hónapban. Ez itt megszokott, ezért is járunk ide szívesen. Néha, ha már végképp nincs más út, mi, művészek akár festménnyel vagy rajzzal is fizethetünk. Ezt az Alter Simpl tulajdonosnője vezette be magánál. A Stefanie-ban még nem gyakorlat, de zálogként itt hagyhat egy festményt, aki nem tudja kifizetni a számlát, később pedig kiválthatja.

– Magával is megtörtént már ez? – kérdezte Elsa meglepetten.

– Nem, szerencsére még nem. A hónap végéig többnyire kijövök az apanázsból, amelyet a szüleim küldenek a tanulmányaimra.

– És ha mégsem jön ki?

– Akkor kitalálok valamit. Nemrégiben találtam egy galériatulajdonost, aki ki akarja állítani a képeimet. Úgyhogy talán javulni fog az anyagi helyzetem.

Elsa időnként lopott pillantást vetett a grófnőre.

– Nagyon szép – mondta elismerően.

Tíz évvel lehetett idősebb nála, lágy vonású madonnaarca volt nagy, világos szemmel és bársonyosnak tűnő ajakkal. A teste a jól látható terhesség ellenére még mindig nagyon törékeny és nőies volt. A csábos jelenségéhez képest Elsa esetlennek érezte magát, rajta minden szögletes és csontos.

Sigmund megfogta a kezét, és kizökkentette a gondolataiból.

– Elsa, nagyon szeretném lefesteni. Szabad?

– Hogyan? Itt?

A festő vázlatfüzetet húzott elő az aktatáskájából, és addig forgatott egy ceruzát egy hegyezőben, amíg egy tökéletes kis fodor esett a csészealjára.

– Csak első vázlatnak. Elbűvölően fest, Elsa. Honnan van ez a kalapja az árvácskákkal? Megkérhetem, hogy vegye le a kabátkáját? Úgy jobban látnám a válla természetes esését.

Az én szögletes, hegyes vállam azt sem tudja, mi az a természetes esés. Úgy eláll tőlem, mintha nem is hozzám tartozna – gondolta Elsa. Körbenézett a kávéházban, miközben most mégis kibújt a kis kabátjából. A sakkozón kívül, akinek a szeme mindenütt volt, csak a sakktábláján nem, éppen senki sem vett tudomást róluk. Ebben a kávéházban láthatóan nem számított különlegesnek, hogy valakiről rajzot készítenek. Elsa zavartan kortyolt egyet a csokoládéjából, aztán letette a csészéjét.

– Igen, pontosan így maradjon néhány percig, kérem, és ne mozogjon! – kérte a festő.

A puha ceruza helye gyorsan siklott a papíron, és úgy mozgott, mint egy óra felgyorsult mutatója. Sigmund közben másodpercekre újra meg újra felnézett, hogy megragadjon a modellje arcán, a nyakán vagy a vállán egy részletet, egy árnyékot vagy egy bizonyos fénypontot. A szeme felmérte az ívelt és egyenes vonalak között a távolságokat, a keze pedig átvitte a papírra. Elsa tekintete találkozott a sakkozó vad tekintetével, és megborzongott, mert ebben a pillanatban eszébe jutott, hogy senki sem tudja, hol van éppen.

– Látom, fázik – jegyezte meg a festő. – Nagyon önzők vagyunk mi, művészek – ismerte be, de eszébe sem jutott szólni Elsának, hogy vegye vissza a kabátkáját. – Mindjárt elég anyagom lesz, hogy tovább dolgozhassam, amikor már nem lesz velem.

Elsa megpróbált odalesni a rajztömbre, de anélkül, hogy megmozdította volna a fejét, semmit sem tudott kivenni. Az egyik szomszédos asztaltól felállt egy úr, hogy átnézzen a festő válla fölött. Kritikus szemmel összevetette a rajzot a modellel, és az egyik kezével megpödörte a bajuszát, miközben a másikban egy égő cigarettát tartott. A füst megcsapta Elsát, és meg kellett köszörülnie a torkát.

– Elnézést, kisasszony! – mondta az úr, és megveregette a festő vállát. – Szép munka, Sigmund, de ilyen modellel ez nem is csoda. Tiszteletem, nagyságos kisasszony. Majd meglátja, érdemes modellt állnia ennek az embernek – tette hozzá, aztán visszament az asztalához.

– Mondtam kegyednek, Elsa kisasszony, hogy ide kulturált emberek járnak. Wolzogen báró szintén író. A Stefanie-ban a legjobb társaságban van.

– Házas? – kérdezte Elsa.

– Nem tudom, de nem hiszem. De miért érdekli ez?

A festő egy pillanatra sem hagyta abba a rajzolást.

– Ha báró, elvehetné a grófnőt, és a gyerekének akkor lenne apja.

– Vagy úgy! A grófnő nem szeretne férjhez menni azért, hogy legyen apja a gyermekének. Egyedül akarja felnevelni a fiát.

– Honnan tudja, hogy fiú lesz?

– Egyszerűen csak tudja – mondta Sigmund.

Elsa ezt nagyon furcsának találta.

– Sokáig tart még? – kérdezte. – Nem vagyok szokva ahhoz, hogy mozdulatlanul üljek. Már minden tagom fáj.

– Mindjárt elkészül a vázlat, már igazán csak egy pillanat. Majd otthon dolgozom rajta tovább.

Újabb örökkévalóság után Elsa szólt, hogy most már valóban nem bírja tovább, és egyébként is haza kell mennie.

– Tessék? Máris? – kérdezte Sigmund megdöbbenten. – Igazán még nem is beszélgettünk.

– Mert magának le kellett rajzolnia engem ahelyett, hogy beszélgetett volna velem – felelte Elsa, és megitta a közben kihűlt csokoládéja maradékát. – Megnézhetem?

Miután a férfi feléje fordította a rajzot, láthatta, hogy a festő még csontosabbnak ábrázolta az arcát, mint amilyennek ő maga látja. A járomcsontja magasan ült, a szája széles volt, az álla túl szögletes, a válla sovány és hegyes.

– Tetszik? – kérdezte Sigmund, és olyan lelkesen mosolygott Elsára, hogy ő egyszerűen nem tudott nemet mondani.

– Nem is tudom… Még meg kell szoknom.

– Ez csak vázlat. Sokat változik még, mire elkészül – mondta a festő. – Szeretem ezt a dacos arcot, a fiatalságát, Elsa kisasszony. Kegyed nagyon szép, és ezt biztosan tudja is.

Elsa zavartan vonogatta a vállát. Nem, nem tudta, és a férfi rajzán nem is látta szépnek magát. Belebújt a kis kabátjába, és fel akart állni.

– Várjon! Elkísérem, csak még gyorsan szólok a pincérnek.

Elsa megrázta a fejét.

– Kérem, ne. Valóban mennem kell.

– Mikor láthatom újra? – A férfi felugrott, egészen közel lépett Elsához, és átkarolta derekát. A lány hátrált egy lépést. – A jövő héten, amikor zongoraóráról jön? Addigra talán elkészülök a képpel. – Elsa kezet nyújtott a festőnek, ő azonban gyorsan megragadta és rátapasztotta az ajkát. – Én itt leszek, és várni fogom – ígérte.

Kifelé menet a grófnő intett Elsának, ő pedig félénken visszamosolygott. A sakkozó tüzes pillantását az arcán és az egész testén érezte. Az üvegajtón gyorsan kilépett a Theresien utcára. Melegebb lett, vagy csak ő érzi így? Megszaporázta a lépteit, és csak akkor vett mély lélegzetet, amikor befordult a Ludwig utcába. Valóban megtette.

Nagyokat lépve az Odeon tér és a Feldherrnhalle felé indult. A gondolat, hogy megvalósította a tervét, mámorítóan hatott rá. Szinte felnőttnek érezte magát. Beült egy kávéházba egy férfival. Micsoda kaland! Csak az a baj, hogy senkinek sem mondhatja el. A barátnőjének, Claire-nek sem, aki már amúgy is hangot adott a gyanújának, hogy egy férfi van az utóbbi idők titkolózásai mögött. Csodás volt fölényben éreznie magát.

– Quel beau chapeau!{1} – súgta oda neki egy úr, amikor elment mellette, ő pedig elmosolyodott, sőt még a csípőjét is megpróbálta egy kicsit ringatni, és közben nagyon romlottnak érezte magát.

Az élet sokkal szebb és izgalmasabb így, mint az internátusban az angolkisasszonyoknál, a hálóhelyiséggel a többi lánnyal együtt, az ebédlővel, a mindig egyforma párolt zöldségekkel és a rágós marhahússal. A tanulószobával, a poros könyvekkel, és a mindennapos reggeli és esti imákkal. Minden helyiségben a feszületekkel. Az alázatos térdhajlításokkal a nővérek előtt minden találkozáskor. A dorgálásokkal, ha óra közben túl sokáig nézett ki az ablakon, mert unatkozott, és másról álmodozott, mert nem akarta elhinni, hogy valóban ilyennek kell lennie az életének. Várni, hogy elmúljon a végtelennek tűnő idő, várni az igazi életre. Még senki sem vette észre, hogy a kötelező tanulási idő alatt ő verseket olvas a könyvtárban. Mindent titokban kellett tartani előttük.

Amikor benyúlt a kabátkája zsebébe, egy darab papír akadt a kezébe. Egy összehajtott képeslap volt, az első oldalán kis tájkép hegyekkel, egy tóval és egy tarka mezővel. A hátoldalára valaki egy verset írt, amely mosolyt csalt Elsa arcára, bár egyszerű volt és kicsit sem művészi.

Ó, mily’ csodás mezők, csodás dombok!

Bejárni vágyom őket szárnyaló lélekkel,

Ám lelkemben örömre több lenne az ok,

Ha ezt, Elsa, együtt tehetném kegyeddel.

* * *

Minél közelebb kerültek az üzletzáráshoz ezen a szombat estén, annál többet pusmogtak az alkalmazottak. A sugdolózás szokatlan méreteket öltött, de mindig egy csapásra abbamaradt, ha Therese közeledett, és a kérdéseire is csak azt a választ kapta, hogy nincs semmi különös, minden a szokásos, és csak a vevőkről és az extra kívánságaikról beszélgettek. Therese nem tudta mire vélni a dolgot. Esküdni mert volna, hogy valami van a levegőben, de halvány sejtelme sem volt, mi az.

{1} Milyen szép kalap! (fr.)