Yomi Adegoke

A Lista

részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Yomi Adegoke: The List

Copyright © 2023 GOD’S FAVOURITE LIMITED
Published by agreement with Ahlander Agency

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2023
© Athenaeum Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 369 8

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória
Szerkesztette: Peiker Éva
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Az én drága nagypapámnak,

akinek emlékét szeretettel őrzöm

ELSŐ RÉSZ

1. fejezet 27 nappal az esküvő előtt

Annak előestéjén, ami történt velük, elmentek ünnepelni. Az asztaluk, bár nem ez volt a szándék, a csúfondáros káröröm isteneinek szentélye lett. Tele volt aranyozott peremű pezsgőspoharakkal, az üvegek pedig immár fejjel, azaz szájjal lefelé álltak a jegesvödrökben. Az ifjú pár, tudtán kívül, a vég kezdetére koccintott.

A félhomályos terem levegőjét izzadságtól ragacsos testek szaga fűszerezte. Már elmúlt kilenc, így a bárpult előtti rész átalakult botcsinálta táncparketté, ahol tetriszkockákként préselődtek össze a londoni kreatív elit slampos öltözetű tagjai.

Michael a vérvörös színű boksz sarkából pásztázta a szcénát, ölében leendő neje hosszú lábával. Az élet császárának érezte magát. Ola épp ásított egy olyan „nagymacskásat” a sötétkék hajfonatai függönye alatt, majd, kissé sután felhúzta magát ülő helyzetbe, és megnyitotta immár harmadik kamuperpatvarukat.

– De én ezt NEM TUDOM elhinni! – szólalt meg műduzzogva, és úgy biggyesztette az alsó ajkát, hogy simán letagadhatott volna jó pár évet. A szája sarkában elkenődött, sötét árnyalatú, szilvaszín rúzs csak fokozta a hatást, és így nyert igazán értelmet a babaarc. Ola úgy nézett ki, mint egy kétéves kislány, aki kirámolta az anyukája sminktáskáját.

– Tényleg képtelen vagy kimondani? – nyaggatta tovább Michaelt, aki fölötte átnyúlva megkaparintotta a poharát, majd azt felelte:

– Mégis, honnan tudnám a választ, tesó?

Michael spicces volt ugyan, de nem ivott sokat, és most rádöbbent, hogy időbe fog telni, míg utoléri Olát. Már a bornál tartottak, és valami zárt körű klubban voltak. A hely nevére Michael nem emlékezett, és arra sem, hogyan jutottak be.

A zsúfolt terem valamely pontján jellegtelen elektronikus tánczene bömbölt. Michaelt jólesően melengette a véráramába szivárgó Merlot-t, és a tudatában is kellemesen összemosódtak a dolgok. Azzal azért tisztában volt, hogy másnap nem sok mindenre fog emlékezni, de pár apró részlet biztos megmarad. Például Ola fekete csipkebralette-je, meg az ahhoz társuló szürke blézer és lefelé vékonyodó nadrág, és a fojtott kacajuk, amellyel a faltól falig benépesült parketten zajló, ritmustalan „papatáncot” díjazták. Meg Ola nyakának illata, meg a puha bőre, meg a még puhább szája… Hiszen az est nagy része azzal telt, hogy sötét zugokban smároltak, mint a kamaszok.

– Egyértelmű volt a kérdés, bébi – mondta alsó ajkát még jobban kitolva Ola. Így próbált halál komoly és mélyen megbántott benyomást kelteni, de nem volt meggyőző. – És, legyünk őszinték, az is válasz, hogy nincs válasz.

Azzal kiszabadította Michaelével összegabalyodott lábát, majd hátat fordított a jövendőbelijének, és keresztbe fonta a karját. Persze, azért hátrapillantott, hogy Michael nézi-e még.

– Ha nem hullatsz krokodilkönnyeket az esküvőn, akkor az az esküvő nem is kell! – mondta a nő akadozó nyelvvel.

Michael merengő-borongó sóhajt mímelt, mert tudta, hogy az felhúzza Olát.

– Okés. Hadd agyaljak ezen egy percet!

Ola megpördült a tengelye körül, már amennyire ültében tudott.

– Egy PERCET? Hatvan hosszú másodperc alatt akarod kitalálni, hogy június nyolcadika lesz-e életed legboldogabb napja? A nap, amelyet saját bevallásod szerint epedve vársz, mióta először szemet vetettél rám? És még csodálkozol, ha azt mondom, hogy a férfiak nagyon tudnak hazudozni!

– Hát, igaz, ami igaz, júni nyolcadikán láttam Thierry Henryt a Gatwicken – bökte ki fanyar képpel Michael. – És oda is biccentett nekem! Még 2008-ban, meséltem, nem?

– Hogy te mekkora fasz vagy!

– Legalább jussunk el a templomig, és majd meglátom, mit súg nekem – mondta kuncogva Michael. – Tudod, hogy nem szeretem az ilyen esküvőket.

Ola rosszallóan szívta a fogát.

– Hát, ha így haladunk, akkor nem is lesz. Mert ha képes vagy azt mondani, hogy nem leszel boldog a saját esküvőd napján…

– Ola! Lécci, lécci! Mikor mondtam ilyet?

– …az kész őrület! Mégis, mi lehet most előrébb a rangsorban? Világosíts már fel!

Michael a szakállát simogatta.

– AZT NE MONDD, hogy amikor először megdughattál! – folytatta a jobbjában szorongatott poharat himbálva Ola, a bal öklével pedig Michael karjába bokszolt. A férfi erre felvonta a szemöldökét, és úgy nézett Olára, mint aki szóhoz sem jut a döbbenettől.

– Komolyan beszélek! – ütötte tovább a vasat Ola. – Válaszolj, vagy olyat teszek, mint egy igazi streathami luxusfeleség!

Michael nevetve magához vonta Olát, és álmatagon hunyorogva méregette élete leendő párját. Aztán homlokon csókolta.

Ola tekergőzve próbált szabadulni, és miután letörölte a puszit, hisztérikusan vihogva szólalt meg:

– Húzzál már arrébb, ember! Úgyse tereled el a figyelmemet! Választ várok, Michael. VÁ-LASZT!

Ola emelt hangja hallatán páran odanéztek a bárpulttól. Michael maga is elcsodálkozott, hogy mennyire imádja kényeztetni a kedvesét még akkor is, ha jelenetet csinál. Úgy érezte, habozás nélkül kijelentheti, hogy szeret mindent, ami Ola, sőt akkor és ott szentül hitte, hogy jobban szereti Olát, mint bármi mást a világon.

Sem akkor, sem később nem tudott felidézni olyan pillanatot, olyan időszakot, amikor ennél boldogabbak voltak. A következő hetekben sokat rágódott azon, hogy mit mondhatott, tehetett volna akkor másként. Számtalanszor eszébe jutott, hogy ha tudja, mit tartogat a holnap, nem mert volna viccelődni a közös jövőjükön. Ha tudta volna, mit tartogat a holnap, azt mondta volna, hogy nehéz a döntés. Hiszen azt is nevezheti élete legboldogabb napjának, amikor megkérte Ola kezét, és ő igent mondott, meg azt is, amikor először hallotta tőle, hogy ő is szereti. És hozzátette volna, hogy a következő legboldogabb nap az esküvő napja lesz, az azt követő, minden addigit túlszárnyaló nap pedig az, amikor megszületik az első gyermekük.

Akkor és ott viszont nem fojtotta magába a vigyorát, és miután újra homlokon csókolta Olát, azt kérdezte:

– Mikor is dugtunk először?

Aztán összerezzent, ugyanis Ola vasökle épp csak elvétette a karját, mielőtt tompán puffant a boksz párnázott háttámláján.

2. fejezet 26 nappal az esküvő előtt

Ola fél kilenckor ébredt azon a sivár májusi hétfőn. Az ébresztőjét a beérkező WhatsApp-üzenetek folyamatos, éles pittyegése kísérte, de ez sem oszlatta el a reggeli kábulat ködét. Amely jóval sűrűbb volt a szokottnál, hála az előző este két főre rendelt, de nagyrészt egy fő által benyakalt üveg pezsgőknek.

– Basszus! – ütötte meg a fülét a saját suttogása, de az ajkán kívül egy porcikája sem mozdult. Úgy érezte, egy perccel sem alhatott többet négy óránál.

Arcát a párnába fúrva élvezte ki azt a pár másodpercet, ami még elválasztotta attól, hogy hivatalosan is késésben legyen. Aztán bágyadtan nyújtózott egyet, és a fal felé fordult, azaz arrafelé, ahol a töltőre tett iPhone-ja hevert, akár egy negligált szerető. Végighúzta lime-zöld műkörömben végződő ujját a repedezett képernyőn, majd miután bekussolt az ébresztő, hunyorogva nézte az értesítéseket.

139 üzenet, bakker!

Nem volt nehéz kitalálni, hogy kitől jöhettek, és azt sem, hogy mi a tárgyuk, hiszen előző este adták a Trónok harca legújabb epizódját. Ola el tudta képzelni, milyen lázas kommentelés dúl a chatcsoportban.

RUTH: Már bocsi, skacok, de Dany egy ikon! NINCS MÁS VÁLASZTÁSUNK, MINT ODALENNI A MI KHALEESINKÉRT, MEG VISSZA! 🔥🔥🔥

CELIE: Öö, izé, nekem van más választásom. Nem vagyok se oda, se vissza.

Blabla, blabla, Lannister, blabla, blabla, „a Fal”. Ruth csupa nagybetűs, gifekkel fűszerezett, se vége, se hossza tirádái, amelyeket Celie egy-egy kurta „Na de csajszi!”-val, vagy némán ágaskodó kérdőjelek sorával központoz…

A bőszen írogató barátnői végképp meggyőzték Olát arról, hogy ő ebből köszöni, nem kér. Nagyon úgy tűnt, hogy a Trónok harca kábé olyan, mintha A Gyűrűk Urát nyakon öntenék egy adag nemi erőszakkal, meg egy csipetnyi lezser ableizmussal, avagy épségsovinizmussal.

Ola élt a gyanúperrel, hogy jött vagy húsz–harminc üzi a virágárus nőtől is. És nyilván olyasmikre kérdez rá, amiket ő tegnap elmagyarázott…

Ola nem viselte jól a csokor rózsa-bazsarózsa arányát firtató többszöri tudakozódást, hiszen épp azért fizetett annyit, hogy ne legyen ennyire bevonva. Most szöget ütött a fejébe, hogy a virágárus csaj talán épp azt próbálja bizonyítani, hogy megdolgozik a pénzéért. Nehéz volt eldönteni, hogy ez-e a rosszabb, vagy az, ha tényleg képtelen megjegyezni bármit is.

Ola felszisszent, amikor a telefonja megint rezdült kettőt. Az üzenetek száma felkúszott 141-re, és kezdett derengeni neki, hogy zömmel alighanem a főnökétől, Frankie-től származnak. Ugyanis megígérte, hogy „leges-legeslegkésőbb” aznap reggel fél nyolcig átküld egy szponzorált posztot, de a határidőt kitúrták az agyában elfoglalt helyéről az esküvőre rendelendő cuccok. Úgymint spéci székek, magas asztal, abroszok, függönyök és egyéb textíliák, ülőbútorok, mobil táncparkett, világítás… Az összköltség több volt, mint a diákhitel-hátraléka.

A posztot még a múlt héten kellett volna leadnia, de haladékot kért, mert nehezen boldogult a feladattal. Azzal bízták meg, hogy kösse össze flottul, zökkenőmentesen a Kalmte Kut névre hallgató, kannabiszolaj-tartalmú szexjátékokat gyártó dán cég férfi alapítóit a testpozitivitással. Amikor kért még pár napot, az a hiú remény éltette, hogy Frankie rálőcsöli a dolgot valaki másra. Hiszen biztos van a Womxxxnnél olyan, akinek jobban megy a pszeudofeminista cégek sajtóközleményeinek kikupálása, azaz újságcikkszerűséggé varázslása, mint neki…

De nem volt ekkora szerencséje, így a poszt megíratlan maradt.

Mivel el kellett metróznia Tootingtól a Victoriáig, alig húsz perce marad arra, hogy elkészüljön. Csipás szemmel bepötyögte az apja születési évszámát, mire a telefonja megrázkódott, és közölte:

#BLOCKEDT-blokk eddig: 9:30 (még 56 perc)

Ola elgyötörten sóhajtott egy nagyot, és így felelt az iPhone-jának:

– Basszus, basszus!

A készülék tele volt soha nem használt alvássegítő alkalmazásokkal, meg rég elfeledett „kapd össze magad”-appokkal és futóappokkal. (Ola az ébrenléti órák 80 százalékát ülő helyzetben töltötte.) És, persze, nemrég letöltötte a #BLOCKEDT nevű, nehézfegyver fokozatú telefonhasználat-korlátozó appot is, hogy legalább reggel hagyja békén az appokat. Úgy érezte, hogy amit művel, az már alighanem az appfüggőség jele, és elege volt abból, hogy ébredés után a Twitter-hírfolyamot pillantja meg először. Amikor legutóbb csekkolta, a képernyőideje közel járt az országos átlag duplájához, a hat órához, és mivel már túl volt három hamvába holt újévi fogadalmon, belátta, hogy vagy a #BLOCKEDT jön, vagy a kütyüfüggők rehabközpontja.

A használatkorlátozó app tette a dolgát: a képernyőt egy felugró ablak homályosította el, így Ola fél tízig nem fért hozzá semmihez. Csakhogy az iPhone továbbra is egyfolytában rezgett, de úgy, hogy nem lehetett tőle megmaradni, és ez bizony beárnyékolta a #BLOCKEDT vitathatatlan érdemeit.

Ola felült az ágyban, és elhúzta az élénknarancssárga függönyt, amely szépen ellenpontozta a lehangolóan szürke dél-londoni égboltot. Ezután körülnézett a hálószobában, hogy felmérje a kárt, és elégedetten nyugtázta, hogy nem túl vészes a helyzet. Először az ágy végére lehajított ruháját pillantotta meg, majd az Etsytől rendelt Maya Angelou-vonalrajzot, amely alatt dőlt betűs kézírással a Still I Rise feliratot olvashatta. Miután zavartan elfordította a fejét, szemébe ötlött a karéjos kaktusz és a mellette díszelgő, lecsócsált csirkecsontokkal teli, Chicken Corner feliratú, csillagos-sávos doboz, majd az íróasztalon alátét nélkül elhelyezett, így nyomot hagyó borosbögre.

Ola újfent megállapította, hogy olcsón megúszta, de azért itt is, ott is látta az esti hazatérése nyomait. Összerakhatta belőlük a feledésbe merült történések láncolatát, mint egy bűnügyi helyszínelő.

Az iPhone-ját az álla alá szorítva belépett a fürdőszobába, és óvatosan lehámozta magáról a pizsamaként hordott, túlméretezett pólót. Ilyen másnaposan nehéz volt felpörögni. Összemarkolta végtelen hosszú, tengerészkék hajfonatait, csinált belőlük a feje búbján egy bazi nagy kontyot, és félig-meddig letakarta az alulméretezett zuhanysapkájával. Ezután letette a telefont a mosdókagyló mellé, a pultra, majd meztelenül odaállt a tükör elé, és belebámult. A sötétbarna szeme alatt még sötétebb táskák éktelenkedtek, majd amikor vicsorított, azt kellett látnia, hogy a fogát, az ínyét és a nyelvét is elszínezte a Merlot.

Belépett a zuhany alá, és mosolyogva gondolt vissza a tegnap estére. Jó este volt, talán nem is olyan, mint a régi szép időkben, hanem annál is jobb. Szegény Michael hazaüberezett vele, és ágyba dugta. Áldja meg érte az ég! Bent, a szobában még most is érződött a Tom Ford arcszesz illata.

Ola a hazaútra nem emlékezett, de az halványan rémlett, hogy Michael lehúzza róla a tűsarkút, meg az is, hogy befekteti a paplan alá, miközben ő az arcát csipkedi, és a nevét trillázza.

Furdalni kezdte a lelkiismeret, mert eszébe jutott, hogy Michael aznap korán kezd az új munkahelyén. Szívből remélte, hogy azért hadra fogható lesz az első napján.

***

Ola egy fekete briteknek tartott médianetworking-rendezvényen ismerte meg Michaelt három éve, 2016 nyarán. Akkor, amikor a slágerlistákat a rengeteg laza, alkalmi kapcsolatot, avagy „helyzetromantikumot” szülő Drake-dalok uralták, így a Controlla, a One Dance és a Rihannával közös Work.

Rögtön megtalálták egymással a közös hangot, így Olát egy hét múlva kellemes meglepetés érte, amikor Michael randira hívta. Be is jelentette a küszöbönálló eseményt a chatcsoportban, és mellékelte a második legjobb fotót, amit a fiú Facebook-oldalán talált. A legjobb képen ugyanis, amely a ghánai függetlenség napján rendezett bulin készült, Michael majdnem köldökig kigombolt ingben virított, és hajpántként szorította a fejére a kis ghánai zászlót. Ola nem akarta, hogy a barátnői valami ágyról ágyra járó, léha alaknak nézzék, ezért egy ártatlan, fekete-fehér fotót választott, amelyen Michael úgy nézett ki, mint egy motivációs szónok.

„Szvsz ez a srác CSUPA IZOM – írta Ruth »A Szent Ágoston Leányiskola színe-java« nevű WhatsApp-csoportban. – De tkp nagyon úgy néz ki mint aki röptében a legyet is LOOOL.”

„Szerintem meg úgy mint aki dobolt a templomban – vélte Celie. – És tudjátok jól, hogy azok a leggázabbak.”

De legalább elismerték, hogy gyönyörű pasi. Súrolta a százkilencvenet, azaz még Olánál is magasabbra nőtt, és mandulaszeme volt, meg hibátlan bőre, és a nagy műgonddal ápolt szakállához markáns arc társult, amelyet mintha fekete márványból faragtak volna ki. Továbbá jól öltözött, és ügyelt a részletekre: soha nem mutatkozott a vékony aranylánca meg a bal fülén csüngő kis karika-fülbevaló nélkül, amit az anyukája utált, Ola viszont imádott.

A barátnői tehát csak Michael külsejéről nyilatkoztak jóváhagyólag, és semmi másról. Celie és Ruth mindig is kétségbe vonta, hogy a férfi, aki éppen tetszik Olának, méltó-e hozzá, de ennek nem Ola rossz ízlése volt az oka, hanem az, hogy képtelenül szigorú mércével mértek. (Amelyhez Ruth maga sem tudott felnőni, a tartós cölibátusban élő Celie-nek pedig nem is kellett.) Olának így a szeme sem rebbent, amikor kifejtették az álláspontjukat. Ő jól érezte magát Michaellel, ha együtt voltak, olyan lazán tudott viselkedni, mintha nem is ő lenne, ugyanakkor sokkal inkább önmaga volt, mint azelőtt. Tetszett neki, hogy Michael az élet iskolájában nevelkedett, dörzsölt fickó, valamint vicces és kedves. Az már kevésbé tetszett, hogy ha étterembe mentek, mindig ő fizetett, és sosem Michael, de még kevésbé tetszett volna az, amit gondolt volna magáról, ha ezt szóvá teszi.

– A nemek közti bérszakadék fényében, amiről folyton írsz, semmit sem tud felhozni a mentségére! – mondta egyszer a kapcsolatuk hajnalán Ruth.

– Ebben van valami – helyeselt Celie. – Hiszen a Bibliában is az áll, hogy ne legyetek felemás igában, nem?

Amikor Ola vitába szállt velük, mondván, hogy ez nem az éttermi cechre vonatkozik, két egyforma pengeszáj nézett vissza rá. Úgy tűnt, a lányok akkor és csak akkor kötnek szoros szövetséget, ha az ő pasiválasztását kell kritizálniuk. De legalább az esküvő előkészítésében segítettek, ahol csak tudtak, és Ola ezért nagyon hálás volt. Tudta, hogy vannak fenntartásaik, de biztosra vette, hogy most már meg lesznek elégedve, hiszen Michael az új munkahelyén jobban fog keresni, mint ő.

Ola még nem döntötte el, hogy miként viszonyuljon az élet eme újsütetű realitásához, illetve ennek fényében ahhoz, hogy több pénzt tett bele az esküvőbe, mint Michael. De annyira örült a párja új állásának, hogy nem is kellett eldöntenie semmit.

Az iPhone zökkentette ki merengéséből: újfent rezegni kezdett, ráadásul mintha fokozott intenzitással tette volna. Ola oda sem nézve érte nyúlt, majd letörölte magáról a vaníliaillatú arclemosót, és lassan a képernyő felé fordult, amelyen bőszen, mintegy figyelmeztetés gyanánt, az villogott, hogy: FRANKIE.

Olának csak most tűnt fel, hogy a 148 üzenet mellett, a tömérdek Instagram- és Twitter-értesítés alá temetve, van 17, addig meg nem jelenített nem fogadott hívása is. Így már nem férhetett kétség ahhoz, hogy ezt csúnyán elbaltázta. Csüggedten elzárta a zuhanyt, majd a bolyhos, türkizkék törülközőjébe burkolózott, és a padlócsempét fixírozta.

Mielőtt befigyelt a munka frontján ez a kis gikszer, Ola hosszú idő óta először, békében élt önmagával. Illetve, hogy pontosabban fogalmazzunk, olyan közel került ehhez az állapothoz, amilyen közel csak tudott.

Ez az „esküvő intézése flottul megy, Google-naptár csupa pipa, számlák befizetve” mottójú lelki béke olyan idegen volt számára, hogy nem igazán tudott támaszkodni rá, mert képtelen volt maradéktalanul bízni benne. Ő inkább a viharban érezte magát biztonságban, nem a vihar előtti csendben.

Most úgy gondolta, hogy a vihar Frankie képében közeleg, aki behívja majd „egy röpke csevejre”, azaz egy kiadós letolásra, ha beér. De valójában pár perccel az érkezése után, hajszálpontosan fél tízkor tört ki a vihar, amikor végre használni tudta a telefonját. Gyors léptekkel, lesütött szemmel gyalogolt el az asztaláig, így nem derült ki számára, hogy bent van-e már Frankie.

Feloldotta a billentyűzárat. Az első öt üzenet Celie-től és Ruth-tól jött, ahogy azt gyanította. Ruth ezeket írta a rá jellemző vérbő, életteli stílusban:

VÉSZHELYZET VAN! VEDD MÁR FEL AZT A KURVA TELEFONT!

FFS OLAIDE!!!!! NÉZTED MÁR A TWITTERT???

HÍVJ ASAP!

LÁTTAD??? LÁTTAD A LISTÁT?

Celie egy szem üzenete pedig szokás szerint rövid volt, velős és lényegre törő. Mindössze három szóból állt:

Minden OK, Ola?

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

1. fejezet – 27 nappal az esküvő előtt

2. fejezet – 26 nappal az esküvő előtt

3. fejezet – 26 nappal az esküvő előtt

4. fejezet – 26 nappal az esküvő előtt

5. fejezet – 26 nappal az esküvő előtt

6. fejezet – 25 nappal az esküvő előtt

7. fejezet – 19 nappal az esküvő előtt

MÁSODIK RÉSZ

8. fejezet – 15 nappal az esküvő előtt

9. fejezet – 13 nappal az esküvő előtt

10. fejezet – 11 nappal az esküvő előtt

11. fejezet – 7 nappal az esküvő előtt

12. fejezet – 5 nappal az esküvő előtt

13. fejezet – 3 nappal az esküvő előtt

14. fejezet – 1 nappal az esküvő előtt

15. fejezet – 1 nappal az esküvő előtt

16. fejezet – 1 nappal az esküvő előtt

17. fejezet – Az esküvő

18. fejezet – Az esküvő

HARMADIK RÉSZ

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

NEGYEDIK RÉSZ

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Allura – SIL Open Font License
Noto Emoji – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0