„Egy legyen bennünk az akarat,
felkeresni a szenvedést,
s enyhíteni azt”

Kossuth Zsuzsanna

A történet valós eseményeken alapul, azonban a szereplők és a sorsuk alakulása a fantázia szüleménye. A regényben szereplő helyszínek a valóságban is léteznek, de a történettel összefüggésbe nem hozhatók.

A szeretet nem múlhat el – megmarad.

Ezért van az, hogy senkit sem lehet megvigasztalni, ha elveszti azt, akit szeret. Minden vigasz erőtlen és hamis. Főleg az a mondat, hogy „az idő majd begyógyítja a sebedet”. Nem igaz. Ez nem olyan seb, ami gyógyul.

A fájdalom érzése idővel csökkenhet, de a széttépettség érzése megmarad.

Müller Péter

A vírus egy időről időre újrakonfigurálódó kód. Egy szoftver, mely az emberek és más állatok hardverével találkozik, és azon egy számítógépes program módjára futtatja magát. A vírusreplikáció során létrejövő kópiák nem azonosak a minket megfertőző vírusrészecskékkel. Nem egyetlen élőlény-egyed vezényli a járvány folyamatát, úgymond a terjedési láncok tábornokaként.

Marton Péter

PROLÓGUS

Amikor elkezdtem írni a Szerelem, a vírus árnyékában című regényt, még javában tombolt a SARS-CoV-2 vírus. A mindennapokat hol jó, hol pedig rosszabb periódusokban éltem meg, mert a környezetemben számtalan esetben ütötte fel a fejét a vírus és szedte áldozatait. Naponta kérdések és válaszok fogalmazódtak meg bennem. Rengeteg miért kérdés. De nem az volt a feladat, hogy rágódjak rajta és félelemben éljek, hanem a tett. Azon voltam mindvégig, hogy segítsem családomat, barátaimat és ismerőseimet, ahogy csak tudom.

Majd a negyedik hullám engem is leterített, és testemben uralkodni kezdett a SARS-CoV-2 delta variánsa. Végül legyőztem a vírust.

A további cél a vírus és mutánsainak a legyőzése, és az emberek megmentése ettől a szörnyű betegségtől.

A mindennapok történése ihletet adott arra, hogy megírjam ezt a könyvet, melyet Kedves Olvasó most a kezedben tartasz.

A történet a lakóhelyemen játszódik Debrecenben, de a személyek és azok sorsa kitaláció. Ha mégis ismerős lenne egy-egy élethelyzet, az csakis a véletlen műve.

Hálámat fejezem ki gyermekeimnek, Bedő Lillának és Bedő Dávidnak, hogy türelemmel voltak felém és támogattak abban, hogy ez a regény megszülethessen, mert a hétvégéim és az éjszakáim sokszor az írással teltek. Így anyai szerepem néha ellaposodott, de az irántuk érzett szeretetem örök.

Florans Matias

COVID-19 betegség

Láthatatlanul és hívatlanul érkezett.
Nem kértem csókját, mégis mérgezett.
Akarta testemet és benne a vérem,
szaporodott és szétáradt bennem.

Csontjaimra tapadt, tépte a húsomat.
Égette bőrömet és marta a combomat.
Reccsent a borda mikor görcsbe rántott.
Bennem a hang, még szunnyadni vágyott.

De nem engedett, csak szorított rajtam.
Zsibbadást éreztem  mindkét karban.
Visított az éj, mikor a sejtemet nyúzta.
Kitágult pórusaimat a kínba csavarta.

Tüskéjével beleszúrt lelkem bánatába.
Lázas  pillantásom égő parazsába.
Köpködő szennyét a vánkosomra dobta,
verejték kínomat gúnyosan kacagta.

Testem és lelkem felkészült a harcra.
Idegvégződésem a holnapot akarta.
Így teltek a napok, dúló harcainkban.
S lettem győztes a végső diadalban.

Dr. Hargitai Emma

Debrecen, 2019. december 5.

2019. december 5-ét írunk és lassan vége az évnek. Holnap Mikulás napja, a gyermekek legszebb ünnepe, mely teli van a várakozás meghitt pillanataival és a varázslat erejével. Advent havában az egész város a titok, fény és az ünnep hangulatát árasztja.

Debrecen belvárosa a királyok fényében tündököl, de a periféria utcái, terei a tél egy másik szépségét veszik magukra.

Az esti sötétség lomhán ereszkedik a háztetők falára és a deres jégcsapok függönyrojtokként lógnak a fák ágairól. A holdat piszkos felhőtakaró borítja, alig jut fénysugár az amúgy is télies tájra.

A Cívis téren és a Böszörményi lakótelep közelében hollók sokasága él, bizonyára ez a kedvenc környékük. Ilyenkor télen nagyokat repkednek az éles, tiszta levegőben, majd a földön heverő sáros, kissé fagyott lombavarra szállnak, mely vékony kis lábaik alatt megzörren. A széles, kétsávos úton a kocsisor végtelen hosszú sora kígyózik. Dugó van, ahogy szokott ez lenni késő délután. Chevrolet kocsimban ülve éppen arra várok, hogy a jelzőlámpa zöldre váltson.

Fáradt és éhes vagyok, ezért most ez a hosszú kocsisor nagyon bosszant. Hosszú volt a napom. Reggel hatkor indultam munkába, de előtte még beugrottam a Belgyógyászati osztályra, hogy meglátogassam Piroska nénit, a szomszédomat. Szegény asszony stroke-ot kapott és már egy hete a belgyógyászat régi, keretes vaságyát nyomja, melytől igencsak fáj a dereka, de áldott lélek és nem igen szokott panaszkodni. Bármennyire is erősnek gondolta magát a stroke leterítette. Otthonában találtam rá.

Azonnal hívtam a mentőket és a gyors segítség megmentette az életét. Piroska néni olyan nekem, mintha az édesanyám lenne.

Hétvégenként süti a finom süteményeket, és mindig áthív magához egy délutáni teázásra, bármikor számíthatok is rá. Amikor kongresszusra vagy továbbképzésre kell mennem, mindig ő vigyáz a Pincsi nevű kutyámra.

Olyan lelki kötelékféle is létezik közöttünk, mert hasonlóságok tömkelegét véltük felismerni egymásban.

A közlekedési lámpa zöldre vált és a kocsisor lassan elindul.

– Pár perc és otthon leszek!

A rádióban felcsendül Karamell slágere, a Lélekdonor.

Nagyon szeretem ezt a számot, jó hangosra tekerem a rádiót, miközben ujjaimmal ütemet dobolok a kormánykeréken. Dúdolom a dalt, most úgysem hallja senki, hogy mennyire nincs hallásom az énekléshez, ez most kicsit sem érdekel.

– Még egy kis letérő, kanyar, aztán otthon leszek!

A sportpálya mellett elhaladva szemügyre veszem az út menti fákat, melyek pőrén eltávolodnak a látómezőmből. Majd a virágtalan erkélyekre tekintek, de csak halvány lámpafények pontjait vélem felfedezni.

A zeneszámnak vége és én hazaérkezem a Vezér utcai lakótelepre.

Nagyon szeretem ezt a környéket. Közel van a munkahelyemhez és a Nagyerdőhöz is. Csendes környéknek mondható, itt lakom már tíz éve. Ügyesen beparkolok a ház elé, majd kiszállok a kocsimból.

Kelemen András, az ABC élelmiszerbolt tulajdonosa köszön rám.

– Szép estét kívánok, Doktornő!

– Szép estét kívánok!

– Mondja doktornő, Piroska néni, hogy van? Tudja, nagyon izgulok miatta. Szinte minden nap találkoztam vele a kis boltban. Itt vásárol nálunk és szereti nagyon a frissen sütött kalácsunkat. Kedves, vidám teremtés, öröm vele beszélgetni.

– Már sokkal jobban van! Már sokkal jobban!

– Hála Istennek! Mondja meg neki, hogy jobbulást kívánok!

– Megmondom – mosolyodom el, majd jó estét kívánva elköszönök.

A zárba szinte még be sem teszem a kulcsot, Pincsi kutyám hangját hallom, amint csaholva kaparja az ajtófélfát. Mindig így vár haza. Ahogy kinyitom az ajtót, máris az ölembe ugrik és a kis, érdes nyelvével megnyalja az arcomat. Magamhoz ölelem, szeretem megérinteni vöröses, puha bundáját. Selymes szőrével a lábaimhoz dörgölődzik és teszi ezt még akkor is, amikor leteszem.

– Gyere Pincsi, vacsorázzunk!

Előveszem a Pedigréé junior kutyaeledelt és a fémszínű tálkába öntöm az esti adagját. Majd a konyhába vezet az utam, hogy valamit magamnak is készítsek vacsorára. Kinyitom a hűtő ajtaját, de nem sok minden van a polcokon. Egy margarin, tej, tojás és egy kis házi lekvár. Sajnos nem volt időm bevásárolni. Sebaj! Csak ennyi gondom legyen! Készítek magamnak rántottát.

A tojásokat előveszem, és éppen készülök a rántotta elkészítéséhez, amikor megjelenik Pincsi, aki már elégedetten nyaldossa a száját.

– Egészségedre! – Simogatom meg selymes buksiját.

A rántotta elkészítése nem nagy tudomány, így hamar elkészítem a vacsorát. A tálcámra teszem és bemegyek a nappaliba. Leülök a kanapéra, fáradt lábaimat a puffra teszem. Bekapcsolom a televíziót és szép komótosan enni kezdek. Éppen kezdődik a híradó. Szellő István hírbemondó, a maga udvarias stílusában, bejelentkezik. Nem nagyon érdekelnek a hírek és majdnem átkapcsolok egy másik csatornára, amikor Szellő úr a maga kedves hangján bejelenti, hogy Wuhanban, Kína egyik tartományában egy új vírus ütötte fel a fejét, amely vírus súlyos tüdőgyulladás szövődményével jár. Teljesen ledöbbenek a képernyő előtt.

– Vírus? Hallod ezt, Pincsi?

Pincsi kutyám egyet vakkant, de nem is figyelek rá nagyon, mert, hallgatom az elképesztő híreket.

A kínai Wuhanból ismeretlen eredetű tüdőgyulladásos járványt jelentettek az Egészségügyi Világszervezet (WHO) felé. A megbetegedések hátterében egy új koronavírust igazoltak a kínai egészségügyi hatóságok, amely a Bétakoronavírusok nemzetségébe tartozik, közeli rokonságot mutatva a SARS- és MERS-koronavírusokkal. A kezdeti megbetegedések esetén közös expozíció volt, hogy a wuhani halpiacon jártak. A járvány előrehaladtával igazolódott, a wuhani új koronavírus (2019-nCoV) emberről emberre való terjedési képessége is. Az ez idáig észlelt megbetegedések alapján a betegség főbb tünetei a láz, légzési nehezítettség és emellett a betegek egy részénél tüdőgyulladás alakult ki. A fertőzőképesség mértéke, a fertőző forrás jelenleg még ismeretlen.

– Mi a nyavalya? – hüledezem.

Ez a járvány, ha beindul... Basszus, ez így karácsonyra… Elterjedhet az egész világon… és akkor… – futtatom tovább a gondolataimat.

– No, de nem leszek boszorkány, jövendőmondó vagy mit tudom én! Fejlett már az orvostudomány ezen a téren, biztosan időben tudnak lépni és még itt a kezdetén megállítható ez a nyavalyás vírus.

Kikapcsolom mérgemben a televíziót. Inkább olvasom Paulo Coelho legújabb könyvét, az Ötödik hegyet.

Este tíz óra, amikor felébredek. A kanapén való alvás nem valami kényelmes állapot. Coelho könyve a padlón hever Pincsi kutyám mellett. Szemüvegem pedig a szememen maradt. Álmosan összeszedem magam, és a kutyámra nézek. Látom, szomorú szemeivel neheztel rám, amiért az esti séta így elhúzódott. Gyorsan összeszedem magam és indulunk.

Az utca már kihalt, amikor kiérünk a térre. A lámpafények alatt apró, fehér ködmorzsák villannak, melyeket az ég szitál a földre.

Kicsit fázom, ezért a kabátomat begombolom, melyet csak sietősen magamra vettem. A velem szemközti utca egyik padján egy hajléktalan férfi ül. Kezében, azt hiszem, egy szelet kenyeret szorongat. A földön a lába mellett egy kétliteres flakon. Valószínű, hogy bor van benne, de nem ítélkezhetem felette, nem az én gondom. Gyorsan továbbsietek, amikor a férfi mocskos, borostás arcával felém fordul és utánam szól.

– Szép estét kisasszony!

– Szép estét! – válaszolok, de nem értem, hogy egy hajléktalanságtól szenvedő ember hogyan képes szép estét kívánni. Megsajnálom, de tettek nélkül továbbmegyek. Fél óra múlva otthon vagyunk a jó meleg lakásban, eszembe is jut az imént látott férfi, akinek nem adatik meg, hogy vegyen egy jó meleg fürdőt és békésen aludni térjen. Egy röpke pillanatra sajnálat fut át rajtam.

Lezuhanyozom, majd a hálószobámban magamra veszem fehér csipkés hálóingem és lefekszem aludni. Szemeimet lehunyom és a behunyt pilláim mögött emberek százezreit látom haldokolni. Síró könyörgések hangját hallom, a félelem zavarát és a szemeket látom. Azok szemeit, akik feladták a harcot a COVID-19 vírussal szemben. Pedig akkor még nem tudtam semmit…

***

Reggel öt órakor hangosan csörög az ébresztőóra.

Szinte még hajnal van. Álmosan feltápászkodom a jó meleg ágyamból és az ablakomból kitekintek. Hatalmas hold világítja be az utcát. A 10-es busz elkanyarodik az utca végén és a sarki bolt éppen kinyit. Gyorsan felkelek, nincs időm a bámészkodásra, bár szívesen elnézném a reggel mozzanatait és hallgatnám az új nap zajait, de Pincsit még le kell vinnem a szokásos sétára, és munka előtt még be szeretnék menni Piroska nénihez is.

Gyorsan elkészülök és elvégzem teendőimet. Egy óra sem telik el, és én egészen frissen lépek be a belgyógyászat 1-es számú női kórtermébe.

– Szép reggelt kívánok, Piroska néni! Ilyen kora reggel infúzió a früstök? Hoztam egy kis gyümölcsöt, mert a vitamin mindig hatásos és egészséges is!

– Kedves vagy Emma, de nem én kívántam ezt a keserű zacskó italt! Amúgy is ideragaszt az ágyhoz. Mozdulni se tudok, a karom pedig lefagy, lezsibbad. Szörnyű! Az éjjel magas vérnyomást produkáltam, azért kapom. A fene enné meg! Itt kell számlálgatnom az infúzió cseppeket unalmamban, ahelyett, hogy inkább valami finomat sütnék otthon.

Kissé könnyes, kék szemével rám mosolyog.

– Tudod Emma, nehéz megszokni az öregkor összes nyavalyáját! Tegnap este láttad a híradót? Borzasztó! Milyen vírus ez, még sosem hallottam róla?! Ha ez a vírus utat tör magának és átlépi a határokat, nem is tudom, hogy mit mondjak, de jobb, ha semmit. Remélem nem lesz gond és idejében lép a kormány és megteszi az óvintézkedéseket.

– Minden rendben lesz, ne tessék aggódni! Most aztán megyek, mert elkések! És nyugi, nem kell annyit idegeskedni! – mondom.

Az órámra pillantok, mely jelzi, hogy szűk az időm. Elköszönök és sietek kifelé az ajtón, de mielőtt átlépem a küszöböt, visszatekintek. Piri néni szeméből könnyek csorognak végig az arcán, melyet az ablakon besütő gyenge fénysugár csillogóan megvilágít, de bármennyire is csillognak szomorú könnyei, én érzem minden lehulló cseppnek a keserves ízét. Majd hallom, amint halkan, alig hallhatóan elkezdi mormolni a Miatyánkot.

– Miatyánk, ki vagy a mennyekben. Szenteltessék meg a te neved. Jöjjön el a te országod...

Pszichiátria Központ

A szobám ajtajára tekintek, mielőtt belépek a rendelőbe. A fehér mágnes névkártyán fekete betűkkel a nevem: Dr. Hargitai Emma pszichiáter. Régi időkre emlékezem vissza.

Apám a Sebészeti Klinikán dolgozott és sokszor mentünk hozzá édesanyámmal, amikor ügyeletes volt. Mindig vittünk neki finom, meleg vacsorát. A Klinika parkolójában leparkoltunk, majd a bejárat előtti Professzorok szoborkompozíciót megnéztük. Ezt az élményt sosem hagytam ki, képes voltam hosszú perceken át nézni a szobrokat. Tekintélyt, tudást, bölcseletet sugároznak azok az emlékművek. Varga Imre szobrász bronz-krómacél alkotása. Majd apám szobája előtt mindig megálltam és magamban suttogva olvastam nevét a névtáblán: Dr. Hargitai Imre sebész professzor. A betűk csak úgy kacskaringóztak ékesen a szemem előtt. Nagyon büszke voltam apámra. Vajon, ha most ő állna az ajtóm előtt, ugyanezt gondolná rólam? Összerezzenek.

– Miféle butaság ez? – Nyomban el is szégyellem magam. – Tudom, hogy büszke lenne rám!

A felidézett emlék hatására könnyes szemmel lépek be a rendelőmbe. A fehér íróasztalon friss rózsacsokor illatozik. Rend és tisztaság mindenütt. Kati néni, a takarítónő munkájának az eredménye. Szorgos, becsületes asszony.

A férjét egy éve temette el, elvitte a szíve. Infarktust kapott és azonnal meghalt. Itt maradt özvegyen három gyermekével. Nem könnyű sors, de nem ám! – sóhajtom hangosan a gondolatomat.

Besüppedek a fekete bőr fotelbe. A jobb oldali fiókból előveszem jegyzeteimet, tollaimat és a recepteket. Majd bekapcsolom a számítógépet és az aznapi előjegyzett betegek listáját kinyomtatom. Kopogtatnak.

– Tessék, be lehet jönni!

– Szép, jó reggelt! – köszön a titkárnő.

– Viszont kívánom, kedves Erika!

– A szokásos kávét hozhatom a doktornőnek?

– Igen, megköszönném! – mosolygok rá.

Pár perc múlva az Omnia zamatától felfrissülve elkezdem a rendelést.

De Luca Martin

Velence

Hirtelen felriadok, mint aki rossz álomból ébred.

– A csudába is! Már kilenc óra? Nem jól állítottam be az ébresztőórát?

Álmosan visszazuhanok az ágyamba. Szépet álmodtam, de az ébresztő csörgése most mindent elrontott. Sosem tudom meg az álom végét, ezért ez bosszant. Egy idegen város falai között sétáltam. Tavasz volt, szinte még most is érzem a jázmin illatot. Azt a jázmin illatot, melyet egy hölgyön éreztem. A ligetben egy padon ült, amikor odamentem hozzá. Annyira szép és bájos volt, hogy személyisége szinte magával ragadott. Amikor szólni akartam hozzá, felébredtem. Az álommadarak csivitelése a fülemből lágy hullámként elillant, a kedves, szép hölgy látványa, mint a délibáb úgy elvonult, eltűnt a szemem elől, de egy érintés súlyát és a jázmin illatot még az ébredés után is érzem a vállamon.

– Ébresztő nekem! Így is eleget lustálkodtam. Indulnom kell a stúdióba, hogy az új számot felénekeljem. Remélem sláger lesz belőle! – így biztatom magam. Gyorsan a telefon után nyúlok, majd bepötyögöm a számokat és várok. A telefon többszöri kicsengése után egy érces férfihang szól a készülékbe.

– Martin, merre vagy? Haver, itt várunk rád! – Talán zűrös volt az éjszakád, vagy egy szőke tündér nem hagyja, hogy kikelj az ágyadból?

– Dehogyis! Srácok, elaludtam! Mi ez a röhögés?

– Tényleg így történt? – Tudjuk mi azt! – a vonal végén tovább csipkelődnek.

– Oké srácok megyek, mert így még ebédre se érek oda, de azért egy igazi olasz pizzát rendeljetek!

– Tessék, pizzát.

– Igen, jól hallottátok! És úgy legyen!

– Na, ne már! Még itt se vagy, de már az ebédet kéred! Ki az, aki ennyire kifárasztott, Martin? Na, mondd, már! – és ismét a kuncogás hangja hallatszik.

– Paulo, hagyj már! – szólok rá viccesen.

– Jaj, Paulo, Paulo! – engem utánozva Paulo hangja visszaszól. – Srácok tudom, hogy szuper kedvetek van ma reggel, de most mennem kell.

– Reggel? Martin lassan dél van! Siess haver!

Elköszönök, majd az erkély ablakához lépek és a sötétítőfüggönyt elhúzom. Varázslatos látvány tárul a szemem elé. A háztetőket vastag fehér hótakaró borítja. Bíbor-kék brokátja van az ég szövetének, de rá fényt nem bújtat a nappal, csak szürkeséget. Porcukorszitálás-szerűen hullik a hó az utakra. Az ablakban a hőmérő mínusz két fokot mutat. Jégvirág karcolat hideg lenyomata csendéletet rajzolt a szoba ablakára.

– Még csodálnálak, te szürke-fehér pillanat, de most sietnem kell!

Aztán gyorsan a fürdőszobába veszem az irányt és az ébresztő zuhany után gyorsan magamra öltök egy fehér inget, majd hozzá egy kopottas farmernadrágot.

Felfrissülve és üdén elindulok a munkába. Útközben megállok egy kávéra a Caffe Del Doge nevű kávézónál, majd továbbvezetek az olasz, kanyargós utakon. Kellemes és szép napot jósoltak mára az időjárásjelentésben. Az utak mentén a házak, épületek már a karácsonyi fényekben díszelegnek. A kirakatokban ezüstös, nagy hópelyhek csüngenek dekorációként a kötött sapkák és pulcsik felett. Egy másik kirakatban piros csillagok ékesítik a polcokat. Majd egy könyvesbolt következik a sorban, akciósan hirdetve a könyveit. Az utcán siető emberek tömegét látom, pedig még csak dél körül jár az idő. Bekapcsolom a rádiót. Egy olasz slágert játszanak, majd megszakad a dallam és hírek következnek.

– Szép péntek délutánt kívánunk mindenkinek, a Rádió Monte Carlot[1] hallják. Hírek következnek a nagyvilágból.

A kínai Wuhanból ismeretlen eredetű tüdőgyulladást okozó járványt jelentettek az Egészségügyi Világszervezet felé.

A vírus eredetét elsősorban a „Huanan tenger gyümölcsei nagykereskedelmi piac” árusaival kapcsolták össze, ahol élő állatokat is értékesítenek. A tudósok azt gyanítják, hogy egy koronavírust hordozó ismeretlen állat fertőzte meg vírussal az embereket. A vírus rohamosabb tempóban halad és fertőz tovább.

A fertőzés szövődménye súlyos, vírusos tüdőgyulladás, melybe a beteg bele is halhat.

The Guardian brit lap oldalán olvasható, hogy vírusos tüdőgyulladásra az antibiotikumoknak nincs hatása. Az influenza elleni gyógyszerek nem fognak működni ez esetben.

A tudósok szerint jól megtervezett klinikai vizsgálatokra és laboratóriumi kísérletekre van szükség. Továbbá a kínai híradások újabb esetekről számolnak be. Az elmúlt napokban jelentős számmal megugrott a fertőzöttek aránya és sajnos a kórházba került betegek száma is növekedett. Az esti hét órás híradóban már pontos számadatokkal is tudunk szolgálni. A kínai hatóságok azonnali intézkedéseket hoztak és korlátozásokat vezettek be.

A további híreket már nem hallom. A hangok monoton zajként hatnak, mert a saját gondolataim letompítják azt. Félelmetes ezt így hallgatni. Szüleim jutnak eszembe, akik Magyarországon élnek.

Majd a piros Alfa Romeóval rákanyarodom a Via della Libertá hídra és végigsuhanok rajta. Behajtok a hatalmas Garage San Marco Venezia parkolóházba, majd sietős léptekkel leszaladok a lépcsőn és a Piazzale Roma-n felugrom az éppen menetrend szerint közlekedő vaporettóra.

– Szép napot, uram! – köszön rám a vidám tekintetű hajós legény, miközben áttornászom magam a kisebb tömegen a hajó belseje felé.

– Szép napot önnek is! – mondom én is, és már indul is a vaporettó tovább, a következő állomásra. Egy mellettem álló kis csoport idegenvezetőjének hangjára leszek figyelmes, aki csillogó szemekkel Velence történetéről tart előadást a köré gyűlt kíváncsi turistáknak. Az idegenvezető szeme kristály kéken mosolyog, arcizmai mégis alig szántanak barázdákat a szeme és az ajka körül. A belső énjének fegyelme méltóságteljes alázatról tanúskodik. Látszik rajta, hogy imádja ezt a várost. Ahogy én is. A házak szín kavalkádja tárul elénk: pirosan, sárgán és zölden. Szeretem mindig újra és újra átélni ezeket a pillanatokat. Arcomra hideg vizet permetez a szél és én minden percét áldom a pillanatnak.

Igen, szeretem Velencét, mintha mindig is itt éltem volna. Valami ősi kötelék, múlt, mely idehozott. Az utcák, terek, házak számomra nem idegenek. Szinte természetesnek érzem magam ebben a világban, de most mégis olyan mély, fájdalmas honvágyat érzek, hogy okát megmagyarázni nemigen tudom. Egy biztos, szüleim már nagyon hiányoznak. A turizmus ilyen téli időszakban kissé alább hagy, de még így is rengeteg külföldi ember van a Basilica di San Marco terén. A Szent Márk-székesegyház csodálatos építmény. A tér előtt kiszállok a vaporettóból. A decemberi hideg hullámok megcsapkodják a hajó oldalát. Visszatekintek, és mosolyogva leugrom a mólóra. A Székesegyház előtt haverjaim már várnak.

– Hello Martin! – kiáltanak felém. Sietősre veszem lépteim feléjük. A téren átvágok a szelíd galambok között. Egy a vállamra repül, de gyorsan lehessegetem magamról.

– Martin, állj! – kiált rám Paulo, majd gyorsan lencsevégre kapja és megörökíti a pillanatot. Én, mint egy olasz énekes galambbal a vállamon! Az újságok oldalára még csak ez hiányzik! Közben fintorgok a meglepetéstől, ez nem a mai nap legjobb képe...

– Ez nem olyan vicces, Paulo! Sokkal viccesebb a te piros nadrágod, haver! Mi ez az új stílus?

– Martin nem ismered a divatot? Ez egy olasz márka. Gucci! Tök jó! Ma még eddig mindenki megdicsérte, csak te nem!

Davide nem szól semmit.

– Davide mi a gond haver? Olyan álmos, fáradt tekinteted van.

– A buli, haver! Mostanában elengedtem magam és sokat szórakoztam. – Most egy kicsit náthás is vagyok, de ne félj, még gitározni tudok!

Kisfiúsan elmosolyodik. Nagy barna szeme csillog, de az arca porcelán fehér.

– Nem tűnsz valami egészségesnek. Davide, nem vagy lázas? Olyan sápadt vagy!

– Ne izgulj haver, csak múló nátha! Nem lesz semmi gond.

Indulás a stúdióba.

***

Zenei stúdiónak kibéreltünk egy egyszobás lakást. Jól felszereltük, amivel csak kellett. Volt benne dob, gitár, hangosítók, mikrofonállvány, stúdiómonitorok, stúdiómikrofon és zenei- és szerkesztőszoftverek. Minden adott volt, hogy lemezt csináljunk. Még profi világítással, fotóhátterekkel is felszereltük. Egész délután a lemez hanganyagát készítettük. A pizza is elfogyott és ittunk pár üveg sört is. Vagyis pontosabban Paulo és én ittunk, mert Davide nem volt jól. Estére már hidegrázása volt és nagyon fájt a feje.

– Haver, nem nézel ki valami jól. Ma este inkább maradj itt a lakásban, ne utazz haza a szállásodra, majd ráérsz holnap. Amúgy is elég hideg van kint. A kis kanapén elférsz egymagad. Főzök neked egy hársfateát. Pihenned kell! – parancsolok rá, és döntésemet Paulo is helyesli.

– Itt maradjak éjszakára veled? – kérdezi tőle Paulo.

– Nem srácok, menjetek nyugodtan.

Paulo bólint, majd iszik még egy pohár sört. Kissé csapzott, szürke haját hátrasimítja, úgy hogy az rásimul szögletes fejére, így láthatóvá téve az elálló füleit. Nem egy jóképű srác benyomását kelti, de a szíve senkihez sem hasonlítható. Csupa jó szándék van benne. Önzetlenül, segít másokon. Végtelenül jó ember, csak örülhetek, hogy ilyen barátra tettem szert. Amint elindulunk az ajtó felé, megszólal Davide telefonja. Rövid beszélge