Rick McIntyre

EGY FARKAS TÜNDÖKLÉSE

A 6-os alfa-nőstény
hagyatéka

részlet

CORVINA

Fordította

Papolczy Péter

Copyright © 2026 by Rick McIntyre

Photographs copyright © as credited

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Rick McIntyre: The Alpha Female Wolf

Greystone Books, Vancouver/Berkeley/London, 2022

A borítót Fiona Siu eredeti könyvtervének felhasználásával Karcagi Klára tervezte

Borítófotó: Meg Yamamoto

Térkép: Kira Cassidy

„Ne feledd, a remény jó dolog… talán a legjobb. És a jó dolgok nem halnak meg.”

Stephen King: A remény rabjai

„A remény olyan, akár egy csillag – a jólét napfényében nem látszik, csak a viszontagságok éjszakájában tűnik elő.”

C. H. Spurgeon 19. századi brit prédikátor és író

TARTALOMJEGYZÉK

A Yellowstone Nemzeti Park északkeleti területének térképe

Néhány farkasfalka territóriuma Yellowstone-ban 2009–2015

A matriarchák

Előszó

Bevezető

A Druid falka története

I. RÉSZ – 2009–2010

1. Alfa-helyettes

2. A 6-os nőstény belépője

3. A 6-os összerak egy csapatot

4. A 6-os és első kölykei

5. A 6-os a Lamar völgyébe költözik

II. RÉSZ – 2011

6. A 6-os második alma

7. Háború a láthatáron

III. RÉSZ – 2012

8. Halál a Lamar folyón

9. A 6-os nőstény mentése

10. A Mollie falka a 6-os családjára támad

11. Rajtaütés az odún

12. Csapatmunka

13. Egy anyafarkas bosszúja

14. Tudom, mit tett a Lamar falka késő nyáron

15. Nehéz idők

IV. RÉSZ – 2013

16. Újrakezdés

17. Balsors

V. RÉSZ – 2014

18. Alfa-nőstény kerestetik

VI. RÉSZ – 2015

19. A 926-os viszontagságai

20. A 926-os diadala

21. A remény szó jelentése

Epilógus

A szerző megjegyzése

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék

Képmelléklet

A MATRIARCHÁK

Az 5-ös farkas

Az 5-ös farkast 1995 januárjában hozták Kanadából a Yellowstone Nemzeti Parkba a visszatelepítési program keretében. Családja a Crystal Creek falkaként vált ismertté, és a Lamar völgyében foglalt magának territóriumot. A következő évben egy újabb család került át a parkba Kanadából, a Druid Peak falka. A Druidok megtámadták a Crystal Creek falkát, és csak az 5-ös nőstény farkast és annak unokaöccsét, a 6-os farkast hagyták életben. Az 5-ös farkas délre vonult, és új territóriumon telepedett le, távol a Druid farkasoktól. Családját Mollie falkának nevezték el, Mollie Beattie, az Egyesült Államok Hal- és Vadvédelmi Szolgálatának első női igazgatója előtt tisztelegve. Az 5-ös farkas családja kiteljesedett az új területen. Az elkövetkező években a Mollie farkasok új nemzedékei többször is betörtek a Lamar völgyébe, és hosszan tartó viszályt folytattak a Druid falkával. Az 5-ös farkas egyik leszármazottja, a Mollie falka 686-os alfa-nősténye a 6-os nőstény ellensége lett, de két távoli rokona, a 754-es és a 755-ös a 6-os oldalán állt, amikor a 686-os falkája rátámadt a 6-os családjára.

A 7-es farkas

A 7-es farkas is Kanadából érkezett 1995 januárjában a Rose Creek falka tagjaként. Amint a falkát szabadon eresztették az akklimatizációs karámból, a 7-es farkas önállóan kelt útra, és a Crystal Creek falka 2-es farkasával alkotott párt. Kettesben megalapították az Aldo Leopold ökológusról elnevezett Leopold falkát, ami így lett az 1920-as évek óta az első természetesen létrejött falka a Yellowstone-ban. Zsenge kora és tapasztalatlansága ellenére a 7-es farkas módfelett sikeres matriarchává cseperedett. Az ő öccse volt a 21-es farkas, a 6-os nőstény nagyapja.

A 9-es farkas

A 9-es farkas a Rose Creek falka alfa-nősténye volt, és a 7-es farkas anyja. Nem sokkal azután, hogy 1995 elején a 9-es farkas falkáját szabadon eresztették a Yellowstone-ban, a párját, a 10-es farkast, illegálisan agyonlőtték a park területén kívül. Aznap pusztult el, hogy a 9-es farkas nyolc kölyköt szült. A fiatal családot visszavitték az akklimatizációs karámba. A 8-as farkas, a Crystal Creek 5-ös alfa-nőstényének a fia később csatlakozott a családhoz, örökbe fogadta a 9-es farkas kölykeit, és segített őket felnevelni. Az egyik kölyök, a 21-es farkas a Yellowstone történetének leghíresebb hím farkasa lett. Évekkel később a 9-est az egyik lánya kiközösítette a falkából, mire ő megalapította a Beartooth falkát a park határain túl, ami jelen sorok írása idején is létezik még. A kutatók szerint a 9-esnek több leszármazottja él a Yellowstone-ban, mint bármely más nőstény farkasnak. A 6-os nőstény a 9-es dédunokája volt.

A 42-es farkas

A 21-es farkas végül elhagyta a Rose Creek falkát, és csatlakozott ahhoz a falkához, amely a Crystal Creek farkasokat elűzte a Lamar völgyéből: a Druidokhoz. A Druidok alfa-nősténye, a 40-es farkas rendkívül agresszív volt, és mind az anyját, mind a húgát elűzte a családból. Egy másik húgának, a 42-esnek a kölykeivel kétszer is végzett. A 21-es és a 40-es voltak a 472-es szülei, aki viszont a 6-os nősténynek adott életet. Nem sokkal a 472-es születése után a 40-est megpuccsolták, és a 42-es vezette nőstények szövetsége halálosan megsebezte. Ezzel a 42-es lett a Druidok új alfa-nősténye. Ő a saját kölykeivel együtt nevelte nővére kölykeit, és vezetése alatt a falka sokkal szervezettebbé vált. A 42-es volt a falka valódi vezére, és hűséges párja, a 21-es alfa-hím támogatásával elnökölt a yellowstone-i farkasok aranykora felett. A 42-es szeretetteljes vezetése alatt a falka elérte a világon valaha nyilvántartásba vett legnagyobb falkaméretet. A Druid falka harmincnyolc tagot számlált a csúcson. A 42-es a 6-os nőstény nagy-nagynénje volt.

A 472-es farkas

A 21-es Druid alfa-hímnek számos sikeres lánya volt, akik később saját falkákat alapítottak. Közülük talán a 472-es emelkedett ki igazán, a 40-es édeslánya, akit a 42-es nevelt fel. Felnőttként a 472-es elhagyta a családját, és végül az Agate Creek falka alfa-nőstényévé vált. Bár a 472-es a génjeit az anyjától, a 40-estől örökölte, belőle, a 42-es, nevelőanyja példáját követve, jóindulatú alfa-nőstény lett. Legfőbb érdeme, hogy felkészítette az életre a lányát, a 6-os nőstényt.

A 6-os nőstény

A 6-os nőstény, a 9-es farkas dédunokája, a 21-es és 40-es Druid alfa-pár unokája, valamint az Agate Creek 472-es alfa-nőstényének a lánya nagyon fiatalon elhagyta a születési falkáját, és magányos farkasként élt. Sok udvarlója volt, mire végül letelepedett két fivérrel, a 754-essel és a 755-össel, és hármasban megalapították a Lamar Canyon falkát.

Ezek a hímek rokonságban álltak a Mollie farkasokkal, a Druid Peak falka régi ellenségeivel. A 6-os legádázabb ellensége a történet idején a Mollie 686-os alfa-nősténye volt, aki pont olyan erőszakos személyiséggel bírt, mint a 6-os nőstény nagyanyja, a 40-es. A túlélés érdekében a 6-os az anyjától, a 472-estől tanultakra épített, aki viszont a higgadt és bölcs 42-estől kapott útmutatást.

A 926-os farkas

A 6-os nőstény egyik lánya, a 926-os az anyja halála után vette át a Lamar Canyon falka vezetését. Drámai élettörténete maradéktalanul tükrözi azt a szívósságot, találékonyságot és erőt, ami a könyvben szereplő összes nőstényt jellemzi.

ELŐSZÓ

Rick McIntyre a farkasetológia nagymestere – 1995-ös visszatelepítésük óta figyelemmel kíséri és dokumentálja a Yellowstone Nemzeti Park farkasainak viselkedését. Eleinte részmunkaidőben oktatásokat tartott a látogatóknak, de hamarosan már teljes munkaidőben figyelte a farkasokat.

Nem is kérdés, hogy Ricknél több időt senki nem töltött farkasok megfigyelésével. Tizenöt éves terepmunkája alatt elképesztő módon egyetlen napot sem hagyott ki. Akárhogyan is érezte magát, akármennyire is rossz volt az idő, Rick kint volt a farkasok között. Mindegyiket személy szerint ismerte, és sokuknak végigkövette az egész életét. A nagy aggyal rendelkező, komplex közösségekben élő állatok esetében csak ismert egyedek csoportjainak hosszú időn át történő tanulmányozása révén lehet feltárni a társadalmi életük valódi összetettségét, és széleskörűen dokumentálni a faj viselkedését. Jómagam 1960-ban kezdtem el a csimpánzokat tanulmányozni a Gombe Nemzeti Parkban.

A legtöbben azt feltételezik, azért mentem Afrikába, mert csimpánzokkal akartam dolgozni. De valójában már kiskorom óta minden állat lenyűgözött. Figyeltem a madarakat, a mókusokat és a rovarokat a dél-angliai otthonunk körül, minden szabadidőmet a természetben töltöttem, és minden könyvet elolvastam a vadállatokról, ami a kezem ügyébe került. (A tévé előtti időkről beszélünk!) Tízévesen olvastam a Tarzant, és elhatároztam, hogy ha nagy leszek, vadállatok között fogok élni, és könyveket fogok írni róluk. Nem akartam tudós lenni, csak természetbúvár, és bármilyen állatot szívesen tanulmányoztam volna, ha ennek köszönhetően a vadonban élhetek.

Bár Afrikába vágytam a leginkább, sok más ország is felmerült, sok más helyre is szívesen elutaztam volna, olyan helyekre, ahol (az 1940-es években) még csakugyan éltek állatok vadon. Többek között a farkasok is teljesen lebilincseltek. Valószínűleg Jack London könyve, A vadon szava nyűgözött le, vagy Rudyard Kipling Maugli története, a kisfiúé, akit egy farkasfalka nevelt fel Indiában. Ebből látható, milyen fontos szerepet játszhatnak a könyvek a gyerekek pályaválasztásában; legalábbis beolthatja őket a természet szeretetével. Persze ma csodálatos dokumentumfilmek készülnek mindenféle állatról, de a könyvekben van valami állandóság – bármikor le lehet őket venni a polcról, hogy újraolvassuk őket. Nekem még mindig megvannak azok a könyveim, amelyek gyerekkoromban hatottak rám.

Louis Leakey paleoantropológus megkérdezte, nem lenne-e kedvem tanulmányozni a csimpánzok viselkedését. Ahogy lassan megismertem a csimpánzokat, a nagyon különböző személyiségüket és komplex társas kapcsolataikat, megdöbbentett, mennyire hasonlít a viselkedésük a miénkhez. Amikor azonban Leakey bejuttatott a Cambridge-i Egyetemre, hogy doktorátust szerezzek (bár soha nem jártam egyetemre!), sok tanár azt mondta, mindent rosszul csináltam: nem lenne szabad úgy beszélnem a csimpánzokról mint személyiséggel rendelkező, problémákat megoldani képes lényekről, és főleg olyan érzelmeket tulajdonítanom nekik, mint az öröm, a bánat, a harag, a gyász stb. Ezek csak az embereket jellemzik, mondták. Még szerencse, hogy gyermekkorom nagy részében volt mellettem egy tanítómester, akitől megtanultam, hogy a professzorok mekkorát tévednek. A tanítómestert Rustynak hívták, a kutyám volt. A kutyák végtére is, akárcsak a mai farkasok, egy ősi farkasfaj leszármazottai.

Ebben a könyvben Rick elmeséli nekünk a farkasfalkák életének drámáját, ahogy én is tettem a csimpánzok közösségével. Ahogy Rick hét nemzedéken át végigveszi a nőstények felemelkedését és bukását, egyértelművé válik, hogy az egyedek milyen fontos szerepet játszanak a falkák történetében. Az egyik bemutatott nőstény farkas a 6-os. Rick leírja, hogy „anyafarkasként vadul védte az övéit, félelmet nem ismerve kergette el a grizzlyket a kölykeitől, és később többször is meg kellett küzdenie egy rivális farkasfalkával, amely végezni akart a családjával. A 6-os rendkívüli élete, valamint a lánya, a 926-os és más kiemelkedő yellowstone-i farkasok történetei jól szemléltetik, milyen fontos vezető szerepet játszanak a nőstények a farkasok társadalmában, és milyen rendíthetetlen bátorsággal néznek szembe a veszélyekkel és a nehézségekkel.” A 6-os egy régi gombei csimpánzt, Flót juttatta eszembe, ő szintén félelmet nem ismerve védte a kicsinyeit – és a lánya, Fifi is hasonlóan viselkedett.

A csimpánzokat, a farkasokat és sok más csodálatos állatot tragikus módon veszélyezteti az emberi tevékenység, az élőhelyek elpusztítása és a vadászat. Ami azt illeti, a ma ismert formájában minden életet fenyeget az éghajlatváltozás és a biológiai sokféleség csökkenése. Nyilvánvalóan mindennél fontosabb, hogy segítsünk az embereknek, főleg a gyerekeknek, újra rátalálni a természetre, hiszen mi is a természeti világ részét alkotjuk, nem attól külön élünk. Élelmünket, vizünket, oxigénünket – mindenünket – onnan kapjuk. Meg kell tanulnunk megérteni a természetet, és összhangban élni vele, beleértve a gombei csimpánzokat, a yellowstone-i farkasokat és az összes vadállatot, akikkel osztozunk a bolygón. Mindannyian a magunk módján segíthetünk begyógyítani az ember okozta sebeket.

Történetekkel hatékonyan lehet megérinteni az emberek szívét, és megváltoztatni a gondolkodásmódjukat, és Rick pompás mesemondó. Remélem, hogy a könyvben bemutatott gondoskodó, szívós nőstény farkasok történetei segítenek, hogy az emberek jobban megértsék a farkasok valódi természetét, és akkor azok az ezrek, akiknek talán soha nem lesz alkalmuk őket a vadonban megfigyelni, Rick szemével láthatják őket: hűséges, játékos és okos állatokként, akik mind egyedi személyiséggel rendelkeznek, mindnek megvan a maga szerepe a falkában, mind érző lény.

Végül még engedtessék meg egy személyes megjegyzés. Rick, a könyveid elolvasásával megvalósult az egyik gyerekkori álmom: az írásod olyan élénk, annyira magával ragadja az embert, hogy úgy érzem, ott voltam veled a Yellowstone farkasai között. Arra buzdítom az olvasót, hogy csatlakozzon hozzánk, és fedezze fel a farkastársadalom varázsát.

Jane Goodall
(1934–2025)

BEVEZETŐ

A 6-os nőstényt kölyökkorától egészen az élete végéig ismertem. Ismertem a szüleit, a négy nagyszülőjét és két dédszülőjét. Ismertem a fiait és a lányait is, valamint az utánuk következő két nemzedéket. Ez összesen hét generáció.

A 6-os nőstény, akit azért neveztek így, mert 2006-ban született, a legendás yellowstone-i 21-es farkas unokája volt. Szülei az Agate Creek falkát vezették alfa-párként. Gyönyörű, szabad szellemű, független farkassá cseperedett, akinek annyi hím udvarolt, mint egy Disney-hercegnőnek. De a 6-os éveken át mindet kikosarazta. Végül két fivérrel alakított falkát, akik fele annyi idősek sem voltak, mint ő. Nem sokkal később világra hozta első almát. Anyafarkasként vadul védte az övéit, félelmet nem ismerve kergette el a grizzlyket a kölykeitől, és később többször is meg kellett küzdenie egy rivális farkasfalkával, amely végezni akart a családjával.

A 6-os rendkívüli élete, valamint a lánya, a 926-os és más kiemelkedő yellowstone-i farkasok történetei jól szemléltetik, milyen fontos vezető szerepet játszanak a nőstények a farkasok társadalmában, és milyen rendíthetetlen bátorsággal néznek szembe a veszélyekkel és a nehézségekkel.

A DRUID FALKA TÖRTÉNETE

A 6-os nőstény felmenői a sokak által a világ leghíresebbjének tartott farkasfalkához tartoztak. 2003-ban a Druid Peak falka harmincnyolc tagot számlált, és hatalmas terület felett rendelkezett a Yellowstone Nemzeti Park északkeleti részén.

Hosszú időn át a 21-es farkas és párja, a 42-es farkas alkották a Druid falka alfa-párját. Amikor a 21-es csatlakozott a falkához, az alfa-nőstény még a 42-es testvére, a 40-es farkas volt. Erőszakosan, agresszíven uralkodott a falka többi nősténye felett. Megalapozott volt a gyanú, hogy két egymást követő évben a 40-es farkas megölte a 42-es kölykeit, valószínűleg azért, hogy a falka minden erőforrását a saját kölykei élvezhessék. A következő évben a 40-es elment a húga odújába, valószínűleg azzal a szándékkal, hogy végezzen a kölykökkel. Azon a tavaszon a 42-esnek több fiatal nőstény a segítségére sietett, és jó eséllyel a 42-es kölykeit védve összefogtak a 40-es ellen, és halálosan megsebezték. A 42-esnek új alfa-nőstényként az első dolga volt, hogy elvitte kölykeit a 40-es központi helyen lévő odújába, majd két további anyafarkast is rávett, hogy tegyenek ugyanígy. Végül rájöttünk, hogy a 42-es a saját kölykeivel együtt a nővére kölykeit is neveli. A további két alommal huszonegy kölyköt számoltunk. A 42-es vezetői és szervezői képességeinek köszönhetően húsz kölyök megérte az év végét, ami kiemelkedően jó aránynak számít. Hosszú élete hátralévő részében a 42-es maradt a Druid alfa-nőstény. Mind ő, mind a 21-es a megfélemlítés helyett az együttműködésre épített a falkatagokkal, és empátiát tanúsított, amikor valamelyikük megsérült vagy nehéz helyzetbe került. A 21-es arról volt híres, hogy soha nem veszített harcban más hím farkas ellen, és soha nem ölt meg legyőzött ellenfelet. A 21-es és a 42-es életük közel kétharmadában egy párt alkotott, és rendkívül erős érzelmi kötelék fűzte őket egymáshoz. A 42-es farkassal a falka élén a 21-es arra összpontosíthatott, amiben a legjobb volt: vadászott, élelmet szerzett a családnak, és megvédte a Druidokat a rivális falkáktól. Miután a 42-es 2004 elején meghalt, a 21-es csak tétlenkedett bánatában. Végül elhagyta a családját, felment egy rétre, ahol ő és a 42-es sok napot töltöttek együtt az évek során, és ott halt meg.

A mostani történet kezdetén, öt évvel a 21-es és a 42-es halála után, az egykor hatalmas Druid falkából mindössze tizenkét tag maradt. A család genetikai öröksége azonban virágzott, mivel több lányuk is saját falkát alapított a Druidok egykori hatalmas territóriumának valamely szegletében. Az egyik ilyen új falkát Agate Creeknek hívták, ők a Druid farkasok nyugati szomszédjai voltak. Ezt a falkát a 21-es lánya, a 472-es nőstény vezette, és békésen éltek a Druidokkal egymás mellett. A Lamar völgyétől délre, illetve délkeletre élő Hoodoo és a Mollie falkák azonban nem álltak rokonságban a Druidokkal, így agresszívabban léptek fel, és fenyegetést jelentettek a jelentősen megfogyatkozott Druid családra nézve.

I. RÉSZ

2009–2010

1

Alfa-helyettes

A nőstény farkas kétségbeesetten küzdött az életéért. Három nagy hím a földre teperte, és támadta tovább. A nőstény a hátán fekve feléjük kapott, ahogy csak bírt. Az egyik hím a nyakára állt. Lehajolt, és tiszta erőből torkon harapta.

A szürke nőstény az 571-es volt, a Yellowstone Nemzeti Park híres Druid Peak farkasfalkájának egy rádiós nyakörvet viselő, három és fél éves tagja. Éveken át a családja uralta a park északi régióját, de az utóbbi időben rájuk járt a rúd. Az alfa-nőstényüket rivális farkasok megölték, a falkában csak két kölyök maradt életben, és a tíz felnőtt zöme rühes volt.

A rühöt okozó atkák befúrják magukat az állat bőrébe, és testfolyadékokkal és testszövetekkel táplálkoznak. A rühes farkas folyamatosan vakarja a fertőzött területeket, ami kopasz foltokat és nyílt sebeket eredményez. Abban az időben tombolt a rüh a Yellowstone-ban, sok falka megfertőződött.

A rüh rengeteg szenvedést okoz a farkasoknak, főleg, ha tél idején elveszítik a szőrzetük nagy részét. A montanai farkasok történetét kutatva rábukkantam valamire, ami csak növelte bennem az iszonyatot. 1905-ben az állami törvényhozás elfogadott egy törvényt, amely elrendelte az állam állatorvosainak, hogy fogjanak be vad farkasokat, fertőzzék meg őket rühatkákkal, majd engedjék vissza őket a vadonba, ahol továbbadják a fertőzést a családtagjaiknak. A tervezet a „Törvény a farkasok és prérifarkasok rühfertőzéssel történő kiirtásáról” címet viselte.

Aznap reggel az 571-es és az öccse, a fekete színű, Háromszög nevű egyéves, aki a mellkasán lévő folt alakjáról kapta a nevét, megpillantották a három hím farkast a Druid falka táborhelyén. A táborhely egy olyan terület, ahová a falkák a kölykeiket viszik, amikor már elég nagyok, hogy elhagyják az odút, de ahhoz még nem elég erősek, hogy vadászni menjenek az idősebb farkasokkal. A Druid falka már évek óta használta a Chalcedony-pataknál lévő táborhelyet. Volt ott víz, egy nagy, nyílt rét és a szomszédban egy erdő, így a kölyköknek rengeteg hely állt a rendelkezésükre felfedezni, kíváncsiskodni.

Háromszög és az 571-es figyelte, ahogy a három hím ott vonyít, ahol a család két kölykét legutóbb látták. Ezek a hímek nemrég hagyták el a Hoodoo falkát, amelynek a Yellowstone Nemzeti Parktól keletre terült el a territóriuma. Valószínűleg saját falka alapítására alkalmas területet kerestek. A Hoodoo farkasok voltak az első számú gyanúsítottak a Druid alfa-nőstény közelmúltbeli gyilkosságának ügyében.

Aggasztott a rivális farkasok látványa a táborhelyen, és feltételeztem, hogy a két Druid is így van ezzel. Mindkét Druid vonyított, felfedve ezzel a pozíciójukat az idegeneknek. A három hím egyenesen Háromszögre és az 571-esre nézett, ahogy a két Druid vonyított tovább. Ekkor az 571-es a rivális farkasok felé rohant, bár sokkal kisebb volt náluk. A kölyköket védelmező ösztöne nyilván felülkerekedett a félelmén, hogy megtámadják és megölik.

Háromszög a nővére után rohant. Akkoriban nem élt nála kevésbé impozáns farkas Yellowstone-ban. Girhes volt, és különösen súlyosan sújtotta a rüh. Olyan szánalmasan festett, hogy ha menhelyen élő kutya lett volna, senki nem akarta volna örökbe fogadni.

Figyeltem, ahogy a három hím a farkát felemelve ráront a két Druidra. Szerencsére eltávolodtak a kölykök valószínűsíthető rejtekhelyétől, de függőleges farkuk támadási szándékot jelzett. Amikor az 571-es és Háromszög meglátták a feléjük meglóduló hímeket, megfordultak, visszafutottak arra, ahonnan jöttek, majd különváltak. Az 571-es nyugatra, Háromszög pedig keletre futott, ami összezavarta az ellenséges farkasokat. A Hoodoo farkasok tétováztak, majd mindhárman az 571-es után eredtek. Ő immár az életéért futott.

Az 571-es fiatal felnőtt lehetett Háromszög születése idején. Akárcsak a vele egykorú nőstények, ő is segített etetni és gondozni őt és a többi kölyköt az alomban. Alighanem sokat játszott vele és a testvéreivel. A falkában a fiatalabb tagok gondozásának a szerepe jutott neki. Ahogy Háromszög kölyökből egyéves lett, kettőjük között mintha megmaradt volna a különleges kötődés. Ezen a napon az 571-es a család kölykeivel maradt, míg a falka többi tagja elment vadászni. Az ő dolga volt megóvni a kölyköket és Háromszöget minden veszélytől. Mivel a három hím most őt üldözte, teljesítette a feladatát, hogy megvédje a családjában élő fiatalabb farkasokat.

Ahogy a három hím üldözte az 571-est, a nőstény egyre messzebbre csalogatta őket a kölyköktől. Ő volt a leggyorsabb farkas a családjában, így minden esélye megvolt a menekülésre, de a Hoodoo farkasok vezetője is gyors volt, és egyre jobban megközelítette. Rájöttem, hogy a Druid farkas a Lamar folyó és a közeli autóút felé tart. Ha mindkettőn át tud kelni, valószínűleg megússza ép bőrrel.

A Hoodoo farkas megközelítette, és elrugaszkodott. Hátul beleharapott, és a földre rántotta. Az 571-es azonnal felpattant, megfordult, és rátámadt a hímre. A hím hátrált, megrémisztette a nőstény vehemens védekezése. Az 571-es azonnal elindult a víz felé. A hím újra leteperte, de elvesztette az egyensúlyát, és megbotlott. A nőstény kelt fel előbb, és elmenekült. Rohant tovább a folyó felé, de a hím harmadszor is elkapta, és a földre vetette. A nőstény felugrott, megfordult, a hím pofájába harapott, majd megint elrohant.

Amikor az ellenséges farkas negyedszer is elkapta, már számított az ellentámadásra, és kitért a harapás elől. A következő pillanatban a másik két hím is befutott. Mindhárman megtámadták az 571-est, aki most már a hátán feküdt, és felfelé kapott feléjük. Az egyik hím a hasa fölött állt, ott harapta meg. A másik a farát harapta, a harmadik, a legnagyobb hím pedig a feje és a válla felett állt. Mindhárom hím harapta, és közben erőteljesen rázták a fejüket, hogy komoly sérüléseket okozzanak a tépésekkel.

A hatalmas hím lepillantott a nőstény torkára, majd teljes erővel beleharapott. Normális esetben ez megölte volna, de az 571-es nem volt hajlandó feladni, harcolt tovább a támadóival. A harapásnak végeznie kellett volna vele, de meg sem sebesítette. A támadó farkas elengedte a torkát, és látszott rajta az értetlenkedés, hiszen ennek a harapásnak halálosnak kellett volna lennie, de én tudtam, mi történt. A hím a jeladó nyakörv elejébe harapott bele, abba a részbe, ahol az akkumulátor és az elektronika található. A nyakörv mentette meg a nőstény életét.

A támadó farkas gyorsan összerakta, mi ment félre. Helyezkedett, hogy más szögből haraphasson a nőstény torkába, elkerülve a nyakörvet. A nősténynek már csak másodpercei voltak hátra a végzetes harapásig.

Az 571-est kölyökkora óta ismertem, és most készültem végignézni a halálát. Az út túloldaláról követtem a harcot, és a nőstény és a három hím képe szinte teljesen kitöltötte a távcső képernyőjét. Semmit nem tehettem azonkívül, hogy végignéztem bátor küzdelmét élete utolsó pillanataiban.

A nagy hím feje éppen megindult lefelé, hogy átharapja a torkát, amikor láttam, hogy egy vézna fekete farkas beront a helyszínre. A következő pillanatokban a jelenet túl kaotikussá vált, nem tudtam követni, mi történik. Időbe telt, mire megértettem: a kis Háromszög visszarohant megmenteni a nővérét. Oda-vissza csörtetett, mint egy filmbeli akcióhős, egyik hímet a másik után támadta meg.

Két hím összefogott, és rárontott Háromszögre, de ő elrohant keleti irányba. Meglepetésszerű támadásával megzavarta az 571-est támadó Hoodoo farkasokat, és a nőstény elfutott a folyó felé. De a nagy hím még nem mondott le róla. Háromszögre ügyet sem vetve a nőstény után eredt. Elkapta, és újfent támadásba lendült. Amikor a másik két hím meglátta, hogy a társuk megint megfogta az 571-est, rohanva csatlakoztak hozzá, és ők is harapták a nőstényt. Ebben a pillanatban Háromszög visszarohant a nővéréhez. A támadó hímek meglátták, hogy közeledik, leálltak az 571-es harapdálásával, és az öccsére támadtak.

Az 571-es felugrott, és a víz felé rohant, már csak méterek választották el tőle. Reméltem, hogy most sikerül elmenekülnie. De a hímek visszapillantottak, megfordultak, és utánafutottak. A folyó partján ismét elkapták az 571-est. Amikor ellentámadásba lendült, mind a négy farkas a vízben kötött ki, és a három hím körbevette a náluk sokkal kisebb Druid nőstényt.

Félő volt, hogy Háromszög hősies mentőakciója csak néhány perccel hosszabbította meg a nővére életét. A Hoodoo hímek most már kényük-kedvük szerint harapdálták. Reménytelen volt, hogy túlélje a brutális támadást. Háromszög ekkor teljes gőzzel a folyóba vetette magát, és ismét megzavarta a támadást. Az egyik hímet kiűzte a vízből. Akár komikus is lehetett volna a látvány, ahogy egy ekkorka hím egy sokkal nagyobb farkast üldöz, ha nem lett volna ennyire kegyetlen a helyzet.

Az 571-es kihasználta a zavarodást, átfutott a folyón, átrohant az úton, és gyorsan felmászott a lejtőn a másik oldalon. Elszaladt mellettem, majd elindult a családja odúja felé, szűk egy kilométerre keleti irányban. A mellkasát átszelő véres seb súlyos sérülésre engedett következtetni.

A három Hoodoo hím most Háromszöget üldözte. Az egyik elkapta a hátsó lábát, de Háromszög kiszabadította magát, és futott tovább. Rossz fizikai állapota ellenére sikerült leráznia a támadóit, lassítottak, megálltak, és nézték, ahogy távolodik. Ekkor feladták, és elügettek.

Később felkerestem a helyet, ahol Háromszög kiszabadult, és megtaláltam a nyomait a hóban. Az 571-hez hasonlóan ő is átkelt a folyón és az úton, majd felfelé tartott a dombon. Más farkasfigyelőktől hallottam, hogy megállt, és dacosan vonyított az ellenséges hímek irányába, majd sántikálva elindult a sűrű erdő felé, amely a Druid falka odúját rejtette. Reméltem, hogy ott majd találkozik a nővérével, és megnyalja a sebeit.

Ahogy rendeződött a helyzet, elgondolkodtam az 571-esen. Sok időt és energiát fektetett a kapcsolatába Háromszöggel, és ez a testvéri kötelék mentette meg aznap az életét.

Még aznap megtaláltam a nyakörvvel ellátott Druid alfa-hímet, a 480-ast, és még négy falkatagot néhány kilométerre nyugatra attól a ponttól, ahol a Druid nőstényt megtámadták. Vadászat után visszatértek az odúhoz. Másnap reggel a rádiójelek alapján az összes Druid farkas az odújukat körülvevő erdőben volt. A falka újra egyesült, már nem csak Háromszögre és az 571-esre hárult a kölykök védelme.

A következő napon a három Hoodoo farkas visszatért. Nem értettem, miért jöttek vissza. Szeretnék vajon kiűzni a Druidokat a völgyből, a területükre fáj a foguk? A Hoodoo farkasok az út túloldaláról, dél felől többször vonyítottak, a Druidok pedig északról válaszoltak nekik. A 480-as, Háromszög és még néhány Druid lefutottak az útra, átkeltek rajta, és rátámadtak a betolakodókra.

Ahogy figyeltem őket, rájöttem, hogy a Druidok alfa-hímje a legnagyobb Hoodoo hímet vette célba, amelyik kis híján megölte a Druid nőstényt. A három Hoodoo farkas nem vette fel a harcot a gyorsan közeledő Druidokkal, inkább sarkon fordultak, és elmenekültek a területről. Később jóval messzebb látták őket egy déli hegyen. A három hím lefelé tekintett a Druid odú erdeje felé, majd megfordultak, és a hegycsúcs érintésével elhagyták a Druid territóriumot.

Néhány nappal a Hoodoo farkasok elűzése után láttuk, ahogy Háromszög a többi felnőttel halad, néha még vezeti is a vadászni induló falkát. Az 571-est nem láttuk, amióta megsebesült, és szomorúan arra a következtetésre jutottunk, hogy belehalt a sérüléseibe.

Egyik reggel, tizenegy nappal a támadás után megláttam a falkát, az odútól néhány kilométerre nyugatra pihent. Beazonosítottam a 480-ast, Háromszöget és még néhány felnőttet. A többi farkas összegömbölyödve feküdt, nem lehetett őket jól kivenni. Egy idő után egy nyakörves szürke farkas felállt, körbesétálta a falkát, majd odament a 480-ashoz, üdvözölte, és mancsával megérintette a pofáját. Az 571-es volt az. Életben maradt, és felépült a sérüléseiből. A falka nem sokkal később elindult nyugat felé, az 571-es haladt az élen. Egyszer még meg is kellett állnia, hogy mindenki beérje.

Néhány évvel korábban a 480-as legyőzött egy másik, sokkal nagyobb falkát, ami betört a Druidok területére. Csupán néhány kölyök támogatásával magához ragadta a kezdeményezést, és rátámadt a betolakodókra. Az egyik kölyök az 571-es volt. Amikor a három Hoodoo hím megérkezett, megérezte a falkára leselkedő veszélyt, és ő tette meg az első lépést, az ellenség felé rohant. A legfontosabb tanulság, amit aznap levontam az 571-es példáját nézve, hogy a fiatal nőstények milyen fontos szerepet töltenek be a farkascsaládban. Könnyen menthette volna a saját bőrét, ha nyúlcipőt köt, amint meglátja a három termetes hímet. De ő volt az egyetlen jelen lévő felnőtt a falkából, neki kellett cselekednie. Átvette a Druid alfa-nőstény szerepét, magára vállalva a helyzet minden felelősségét.

Az anyafarkas szemében lobogó zöld tűz

Amikor elnéztem az 571-es harcias elszántságát a három nagy hím elleni küzdelemben, eszembe jutott egy másik nőstény farkas, aki szintén a harcias természetéről volt híres, és gyökeresen megváltoztatta egy férfi életét; neki köszönhetően az amerikaiak ma már egészen másképpen viszonyulnak a farkasaikhoz, mint korábban.

A férfit Aldo Leopoldnak hívták, és 1915-ben az Egyesült Államok Erdészeti Szolgálatának dolgozott Új-Mexikó északi részén, és a Carson Nemzeti Erdőben végezte a munkáját. Akárcsak az Erdészeti Szolgálat minden alkalmazottja, Leopold is azt az utasítást kapta, hogy öljön meg minden ragadozót, amit a vadonban lát. Ebbe beletartoztak a farkasok, a medvék, a pumák és a prérifarkasok is. Ekkoriban más szövetségi alkalmazottak is így jártak el az egész országban, még a Yellowstone Nemzeti Parkban élő farkasokat is kilőtték. Ebben az évben a Kongresszus elfogadott egy törvényt egy olyan országos program finanszírozásáról, amelynek kimondott célja a „farkasok kiirtása” volt. A programért felelős szövetségi bürokrata azt írta, hogy az ügynökség célja a farkasok „totális megsemmisítése”.

Egy nap Leopold néhány munkatársával járőrözött, és hét farkast látott, akik, mint kiderült, egyetlen családot alkottak. A farkasok, akikről feltételezte, hogy egy idős anyafarkas és az ő felnőtt kölykei, találkoztak, és üdvözölték egymást. Én is több ezer alkalommal voltam tanúja ilyen jeleneteknek a Yellowstone-ban.

Leopold később az Egy hegy észjárása című esszéjében leírta, mi történt ezután.

„Akkoriban senkiben fel sem merült elszalasztani a lehetőséget, hogy farkasokat öljön. A következő másodpercben már ólommal soroztuk a falkát, de inkább a buzgalom, semmint a pontosság jellemezte a munkánkat… Miután kilőttük a tárat, az öreg kiterülve feküdt, egy kölyök meg a lábát vonszolva menekült egy kőtörmelékkel fedett, járhatatlan lejtőre.

Még időben értünk oda az öreg farkashoz, hogy lássuk kihunyni az ádáz zöld tüzet a szemében. Akkor ébredtem rá, aminek azóta is tudatában vagyok, hogy valami számomra újat láttam abban a tekintetben – valamit, amit csak ő és a hegy ismert. Fiatal voltam még, az ujjam folyton a ravaszt kereste; azt hittem, ha minél kevesebb a farkas, annál több a szarvas, azaz, ha teljesen eltűnnek a farkasok, ez a vidék vadászparadicsommá válik. De miután láttam a zöld tüzet kihunyni, éreztem, hogy sem a farkas, sem a hegy nem osztja ezt a nézetet.

Azóta végig kellett néznem, ahogy az államok egymás után irtják ki a farkasokat. Láttam sok farkastalan hegy felszínét, láttam, ahogy a déli lejtőkön új szarvascsapások labirintusa cikázik. Láttam a sok lelegelt ehető bokrot és palántát, először az erőteljes ritkulást, majd a pusztulást. Láttam, ahogy minden ehető levelű fát egy ló marmagasságáig lecsupaszítottak.”

Leopold később a Wisconsini Egyetem vadgazdálkodási professzora lett. Oktatói munkájával és a könyveivel, mint például a Sand County Almanac (Egy év Wisconsinban), amiben megjelent az „Egy hegy szemével” című esszéje, jelentős hatással volt a vadbiológusok nemzedékeire, hogy a farkasokat és más ragadozókat az egészséges vadállomány nélkülözhetetlen tagjainak tekintsék.

1944 végén Leopold akkoriban forradalminak tűnő javaslattal állt elő: a farkasokat vissza kell telepíteni egykori otthonukba, a Yellowstone-ba. A parkőrök 1926-ban, tizenegy évvel azt követően, hogy Leopold lelőtte a nőstény farkast, ölték meg az utolsó őshonos farkast a parkban. 1995-ben a Nemzeti Parkszolgálat újra betelepítette a farkasokat a parkba, és később az egyik új farkascsaládot Aldo tiszteletére Leopold falkának nevezte el.

Leopold talán soha nem fejtette volna ki ezt a hatást a világra, ha nyolcvan évvel korábban nem éli meg azt a meghatározó találkozást az anyafarkassal. A golyó kioltotta a farkas életét, de a tűz, amit Leopold a szemében látott, az élettel teli tekintete megváltoztatta a férfit. Ezt követően felforgatta az amerikaiak hozzáállását a farkasokhoz, és ihletet adott a farkasok visszatelepítéséhez a Yellowstone-ba. Az anyafarkas nem hiába halt meg.

Bruce Babbitt, Clinton elnök belügyminisztere szintén dolgozott a farkasok visszatelepítésén. A következőket mondta a napról, amikor a farkasok megérkeztek a Yellowstone parkba:

„1995 januárjában segítettem becipelni az első szürke farkast Yellowstone-ba, ahol mindössze hat évtizeddel korábban a szövetségi ragadozóirtási program keretében kipusztították őket. A ketrec rácsain át a nőstény szemébe nézve elgondolkodtam, hogy Aldo Leopold egykor részt vett a programban, majd ékesszólóan szembe szállt vele. Rávilágítva, hogy a farkasok milyen fontos szerepet játszanak a teremtés egészében, szavakba öntötte az etikai elveket és törvényeket, amiknek köszönhetően közel fél évszázaddal Leopold halála után a farkasok visszatértek.”

Mivel egyetlen nőstény volt az első falkában, amit aznap az akklimatizációs karámba szállítottak, Babbit alighanem a Crystal Creek alfa-nőstényéről, az 5-ös farkasról beszélt. Neki is voltak kölykei, mint annak a nősténynek, akit Leopold lelőtt. Miután a családot kiengedték, az 5-ös farkas éveken át minden tavasszal kölyköket szült. Huszonhat évvel azt követően, hogy Babbitt a szemébe nézett, a leszármazottai még mindig egy elsőrangú territóriumot uralnak a Yellowstone központi részén.

Az Egy hegy szemével című esszé elején Leopold így írta le a farkasvonyítást: „Így robban ki belőlük a vad, dacos bánat és a megvetésük a világ viszontagságai iránt.” Az Egyesült Államok kormánya évtizedeken át mindent megtett, hogy megszabaduljon a farkasoktól, de bármennyivel is végeztek, néhány anyafarkas életben maradt a távoli régiókban, például a Nagy Tavak környékén és Alaszkában, és továbbra is szülte a kölyköket. Zabolátlan dacuknak és a viszontagságok iránti megvetésüknek köszönhetően a farkasokat soha nem sikerült teljesen kiirtani hazánkban.

Amikor a yellowstone-i 571-es nőstény bátran megküzdött a három nagy hímmel, ugyanaz a dacos, ádáz tűz lobogott a szemében, mint amit Leopold közel egy évszázaddal korábban látott.

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Gspann Veronika

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Malinoczki Judit

ISBN 978 963 13 7240 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – SIL Open Font License

Poly – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License