A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Bound by Temptation (Born in Blood Mafia Chronicles, #4), 2015

Fordította:
MEDGYESI CSILLA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A vágy hatalma, 2022

Becsület (A maffia végzete 1.) – magyar borító, 2023

Becsület (A maffia végzete 1.) – eredeti borító, 2024

Kötelék (A maffia végzete 2.) – magyar borító, 2024

Kötelék (A maffia végzete 2.) – eredeti borító, 2024

Gyűlölet (A maffia végzete 3.) – magyar borító, 2024

Gyűlölet (A maffia végzete 3.) – eredeti borító, 2024

Copyright © 2015 Cora Reilly

All Rights Reserved.

Hungarian translation © Medgyesi Csilla, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Hang Le, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-21-4

ELŐSZÓ

Liliana

Tudtam, hogy helytelen, amit teszek. Ha valaki rájön, ha az apám rájön, akkor visszatoloncol Chicagóba, és soha többé nem engedi majd, hogy elhagyjam a házat. Nem volt helyénvaló és úrilányhoz illő, amire készültem. Az emberek még ennyi idő elteltével is szapulták Giannát. Ugranának arra, hogy új céltáblát találjanak maguknak, és mi lenne erre alkalmasabb, mintha egy másik Scuderi lányt kapnának rajta, ráadásul egy egyszerű katonával?

Mélyen belül tudtam, hogy pontosan olyan vagyok, mint Gianna, képtelen vagyok ellenállni a csábításnak. Romero ajtaját nyitva találtam. Lábujjhegyen beosontam a hálószobájába, visszatartottam a lélegzetemet. Hallottam, hogy csobog a víz a fürdőszobában. Arrafelé osontam. Bekukucskáltam a résnyire nyitva hagyott ajtón.

Romero a szokások rabja, szóval a zuhany alatt találtam, ahogyan az várható volt, de ebből a szögből nem sokat láttam. Óvatosan beljebb löktem az ajtót a lábammal, és beléptem.

Elakadt a lélegzetem, ahogy megpillantottam. Háttal állt nekem, és csodás látványt nyújtott. Megfeszültek az izmok a vállán és a hátán, ahogy mosta a haját. Lejjebb siklott a tekintetem a tökéletes formájú hátsójára. Sosem láttam még férfit így, de el sem tudtam képzelni, hogy bárki felérhetne Romeróhoz. Csupa izom és napbarnított bőr. Erős és magas.

Mindjárt megfordul. Földbe gyökerezett a lábam, csak bámultam tovább, megigézett a teste. Fel volt vajon izgulva? Összerezzent, amikor észrevett. A tekintete foglyul ejtett, aztán lesiklott a hálóingemre és a meztelen lábamra. És ekkor megkaptam a választ a kérdésemre. Nem igazán volt felizgulva korábban. Ó, a pokolba!

Pironkodva figyeltem, ahogy megkeményedik elszánt tekintetem alatt. Minden erőmre szükségem volt, hogy ne menjek oda hozzá, és érintsem meg.

Komótosan kinyitotta a zuhanyfülke ajtaját, és törülközőt kötött a dereka köré, mielőtt kilépett a kabinból félig vizesen. Megcsapta az orromat a fűszeres tusfürdőjének illata: borsmenta és szantálfa. Lassan elindult felém, kimérten.

– Tudod – mondta furán nyers hangon –, ha valaki így talál bennünket, esetleg félreérti a helyzetet, ami nekem az életembe, neked pedig a jó híredbe kerül.

Még mindig nem bírtam megmozdulni. Kővé dermedtem, de mintha égett volna a bensőm, s vörösen izzó lávává olvadt volna. Nem tudtam elfordítani a tekintetemet. Nem akartam.

Szemem elidőzött a törülközőn, az alatta lévő vékony sötét szőrcsíkon, a csípője fincsi V alakján. Akaratlanul Romero felé nyúltam, a Famiglia tetoválására a szíve fölött. Muszáj volt éreznem a bőrét az ujjbegyeimben.

Romero elkapta a csuklómat, mielőtt hozzáérhettem volna. Szinte fájt a szorítása. Felnéztem rá, félig szégyenkezve, félig meglepetten. Megborzongtam attól, amit az arcán láttam.

Előrehajolt, egyre közelebb és közelebb jött. Lecsukódott a szemem, de nem jött a csók, amelyre úgy vágytam. Hallottam az ajtó csikorgását, és felnéztem Romeróra. Csak szélesebbre tárta a fürdőszoba ajtaját. Ezért jött közelebb, nem azért, hogy megcsókoljon. Elöntött a szégyen. Hogyan is gondolhattam, hogy érdeklem őt? Maffiózó volt.

– Menj el – mormogta.

Az ujjait még mindig a csuklómra fonta.

– Akkor eressz el!

Tétovázás nélkül eleresztett, és hátrált egy lépést. Én maradtam ott, ahol voltam. Meg akartam őt érinteni, azt akartam, hogy ő is megérintsen. Káromkodott egyet, és aztán nekem rontott, az egyik kezével a tarkómat fogta, a másikkal a csípőmet, forró volt az érintése, figyelmeztetés és ígéret is egyben. Olyan közel volt hozzám, hogy szinte éreztem az ajka ízét. Jobban életre keltett az érintése, mint korábban bármi.

– Menj el! – recsegte. – Menj, mielőtt megszegem az eskümet.

Félig könyörgés volt, félig parancs.

ELSŐ FEJEZET

Négy évvel korábban

Liliana

Még mindig összerándulok, ha eszembe jut az első kínos flörtöm Romeróval. Anya és a nővérem, Aria mindig figyelmeztetett, hogy ne provokáljam a férfiakat, de soha senkivel kapcsolatban nem voltam olyan merész, mint Romeróval. Biztonságosnak tűnt, mintha minden provokáció ellenére kizárt lett volna, hogy bántson. Tizennégy évesen meg voltam róla győződve, hogy tudok mindent, amit a férfiakról és a szerelemről tudni kell.

Az Aria és Luca esküvője előtti napokban történt. Luca elküldte Romerót, hogy vigyázzon a nővéremre, mert nem bízott benne, hogy apa emberei elég jó munkát végeznek – ami nevetséges, hiszen Umberto őrizte a nővéreimet és engem a születésünktől fogva. Nagy dolog volt testőrt választani a jövendő feleséged számára; csak az kerülhetett ennyire közel hozzá, aki addigra már kivívta az abszolút bizalmadat. De nem emiatt bíztam meg én Romeróban.

Romero borzasztóan jóképű volt a fehér ingében, fekete pantallójában és a pisztolytáskát rejtő mellényében, ahogy belépett a lakosztályba, amelyen a nővéreimmel osztoztunk a Mandarin Oriental Hotelban. És valami oknál fogva a barna szeme kedvesebbnek látszott, mint amilyenhez a világunk férfiaitól hozzászoktam. Képtelen voltam elfordítani róla a tekintetemet. Magam sem tudom, mit gondoltam, vagy mit szerettem volna elérni, de abban a pillanatban, ahogy Romero leült, odasétáltam hozzá, és az ölébe ültem. Izmos volt a teste, erőt rejtett a kifinomult külső. Megfeszült a teste, de volt valami a szemében, amitől már aznap belé szerettem. Amikor korábban az apám katonáival flörtöltem, gyakran láttam a szemükben, hogy ha az apám nem lenne, akkor nem haboznának, hogy a kedvüket töltsék velem. De Romerónál tudtam, hogy sohasem kell attól tartanom, hogy többet vesz el, mint amennyit kész vagyok adni. Zavar és aggodalom sugárzott a szeméből, ahogy az ölében ültem. Nem lökött le magáról, egyáltalán meg sem mozdult. A szék karfáján nyugodtak az ujjai. Volt önuralma. Jó embernek látszott, olyannak, akiket csak távolról csodálhattam, mert a maffiában nincsen belőlük. Mint egy grál lovag, olyan valaki, aki csak kamasz lányok álmában létezik – olyan lányokéban, mint én. Aria kiborult és elzavart, de előtte még megkockáztattam egy utolsó pillantást a férfira, aki elrabolta a szívemet, és soha nem fogja azt elereszteni: Romeróra. A New York-i Famiglia katonájára.

Alig pár hónappal később kiderült, hogy Romero nem az, akinek hittem, akinek tudni akartam őt, akit csináltam belőle. Az a nap azóta is kísért. Az lehetett az a pillanat, amikor az iránta érzett kislányos rajongásom végleg megszűnt.

A szüleim magukkal vittek bennünket Giannával és Fabianóval New Yorkba Salvatore Vitiello temetésére, bár nem is ismertem Luca és Matteo apját. Annyira izgatott voltam, hogy újra láthatom Ariát! Az utazás azonban rémálommá vált, mert először tapasztaltam meg személyesen, mit jelent a világunk részének lenni.

Miután az oroszok megtámadták a Vitiellók hamptonsi nyaralóját, egyedül maradtam az öcsémmel, Fabival egy szobában, ahová Romero vitt bennünket, miután a Famiglia Luca vezetésével a megmentésünkre sietett. Valaki nyugtatót adott az öcsémnek, mert teljesen kiborult, miután végignézte, hogy fejbe lövik a testőrünket. Én fura módon nyugodt voltam, szinte transzba esve bújtam hozzá az ágyon, a semmibe bámultam, és hallgatóztam. Megfeszültem, valahányszor elsétált valaki a szobánk előtt, felkészültem az újabb támadásra, de aztán Gianna küldött egy SMS-t: azt kérdezte, hol vagyok. Életemben nem cselekedtem még olyan gyorsan. Csak két másodpercembe tellett, hogy kiugorjak az ágyból, átsiessek a szobán, és feltépjem az ajtót. Gianna a folyosón állt, szanaszét állt a vörös haja. A karjába ugrottam, és azonnal jobban és nagyobb biztonságban éreztem magam. Megrándult az arca a zúzódások miatt, amelyeket az oroszok okoztak neki. Aria elköltözése után Gianna vette át az anyapótlék szerepét, míg a saját anyánkat lefoglalták a társasági kötelezettségek és apa szeszélyeinek a kielégítése.

– Mit csinálsz itt? – kérdeztem gyanakvón.

– Körül akarok nézni odalenn.

Elöntött a pánik. Nem akartam ismét egyedül maradni, és Fabi pár óráig még nem ébred fel, ezért követtem a nővéremet, bár féltem attól, hogy mit találunk a földszinten. Az oroszokkal vívott harcban tönkrement szinte minden bútordarab a nappaliban, és vér borított majdnem minden felületet. Soha nem voltam különösebben rosszul a vértől vagy bármi mástól. Fabi mindig hozzám jött, hogy megmutassa a sérüléseit, különösen, ha elgennyesedtek, mert nem tisztította ki őket megfelelően. Még most sem a vértől fordult fel a gyomrom, amikor elsétáltunk a fehér szőnyegeket és kanapékat borító sok vörös mellett. Hanem a történtek emlékétől. Már nem is éreztem a vér szagát, mert eldugult az orrom a sírástól. Örültem, amikor Gianna elindult a ház egy másik része felé, de ekkor meghallottam az első sikolyt az alagsorból. Velőtrázó, fülszaggató kiáltás volt. Egy férfi hangja – sosem hittem volna, hogy egy férfi képes ilyen hangot kiadni magából. Én legszívesebben azonnal sarkon fordultam volna, úgy téve, mintha semmiség lenne ez az egész. De Gianna nem.

Kinyitotta a titkos alagsori helyiségekbe vezető acélajtót. A lépcsősor sötétbe burkolózott, de fény szivárgott valahonnan az alagsor mélyéből. Megborzongtam.

– Nem akarsz lemenni oda, ugye? – suttogtam.

Tudnom kellett volna a választ. Giannáról volt szó. Mikor csinálta azt, ami észszerű?

– De igen, te viszont a lépcsőn maradsz – felelte a nővérem, aztán elindult lefelé.

Egy másodpercig haboztam, aztán utánamentem. Soha senki sem állította, hogy jó lettem volna a parancsok követésében. Ebből a szempontból nagyon hasonlítottunk egymásra.

Gianna dühösen rám szólt:

– Maradj ott! Ígérd meg!

Ellenkezni akartam, nem voltam már kisgyerek, de aztán valaki felkiáltott a lenti helyiségből, amitől égnek állt tőle a szőr a hátamon.

– Rendben. Megígérem – vágtam rá gyorsan.

Gianna megfordult, és lement a maradék lépcsőn. Megmerevedett, amikor leért az utolsó lépcsőfokra, aztán belépett az alagsorba. Csak a hátának egy részét láthattam, de abból, ahogy megfeszültek az izmai, tudtam, hogy fel van zaklatva. Fojtott kiáltás hangzott fel, amitől Gianna megrándult. Éreztem, ahogy a halántékomban lüktet egy ér – legyőzve félelmemet leóvakodtam a lépcsőn. Tudnom kellett, hogy mit látott a nővérem. Nem olyan valaki volt, aki könnyen kiakad.

Már akkor is tudtam, hogy meg fogom bánni, de nem bírtam ellenállni a kísértésnek. Belefáradtam, hogy kihagynak mindenből, hogy mindig túl fiatal vagyok, hogy minden nap emlékeztetnek, hogy meg kell engem védeni önmagamtól és minden mástól is körülöttem.

Amint a talpam az alagsor padlójára ért, megállapodott a tekintetem a helyiség közepén. Először fel sem tudtam fogni, hogy mi történik. Mintha az agyam esélyt adott volna rá, hogy meneküljek, és ne tudjak semmit, de ehelyett maradtam és tágra nyílt a szemem. Csak bámultam, miközben túlerőltettem az agyamat, magamba szívtam minden részletet, minden hátborzongató részletet. Részleteket, amelyekre még évekkel később is élénken emlékszem.

Két orosz volt ott azok közül, akik ránk támadtak, székekhez kötözve, és aztán ott volt az a rengeteg vér. Matteo és egy másik férfi verte és villogó késekkel vagdosta őket, bántotta őket. Csak egyetlen pontra bírtam koncentrálni, és félelem szorította össze a torkomat, és aztán a tekintetem megállapodott Romerón, és a kedves, barna szemén, ami nem volt olyan kedves, amilyennek emlékeztem. Az ő kezét is vér áztatta. A jó ember és mesebeli lovag, akiről álmodoztam? Romero nem az az ember volt. Sikoly szakadt ki belőlem, de csak a mellkasomban és a torkomban érzett nyomás miatt. Nem hallottam semmit a fülemben zúgó vértől. Mindenki rám nézett, mintha én lennék az őrült. Nem tudom, pontosan mi történt ezek után. Töredékekre emlékszem. Kezek ragadtak meg, karok öleltek át szorosan. Nyugtató szavak, amelyek mit sem értek. Emlékszem, valaki mellkasa a hátamnak simult, és emlékszem a vér szagára. Volt egy pillanatnyi égető fájdalom, amikor Matteo beadott nekem valami injekciót, aztán kísértetiesen csendessé vált a világom. A rettegés megmaradt, de fojtottá vált. A látásom elhomályosult, de azt ki tudtam venni, hogy Romero térdel előttem. Felemelt és felvett a karjába. Győzött a rám kényszerített nyugalom, és elernyedtem a mellére dőlve. Közvetlenül a szemem előtt egy folt vöröslött az ingén. A férfiak vére, akiket kínzott. A rettegés próbált áttörni a nyugtatón, amit kaptam, de hasztalan próbálkozás volt, és feladtam a harcot. Lecsukódott a szemem: megadtam magam a sorsomnak.

Romero

Maffiózóként a mi feladatunk volt biztonságban tudni azokat, akiknek a védelmére felesküdtünk: a gyengéket, a gyerekeket, a nőket. Én különösen ennek a célnak szenteltem az életemet. A munkám jelentős részét képezte, hogy bántsak másokat, brutális és hideg legyek, de azzal, hogy biztonságban tartok másokat, úgy éreztem, nem vagyok rossz ember. Nem mintha számított volna; ha Luca megkér, akkor megteszek minden elképzelhető rosszat. Könnyű volt elfeledkezni róla, hogy az etikánk, az erkölcsünk és a szabályaink ellenére bennünket, maffiózókat a legtöbb ember ördögnek tartott. Emlékeztetett a valódi természetünkre, a saját valódi természetemre, amikor meghallotta Liliana sikolyát. Az oroszok sikolyai nem hatottak meg. Hallottam azokat és rosszabbakat is korábban. De az a fülsiketítő, véget nem érő sikítás egy olyan lány szájából, akit védelmeznem kellett volna, olyan érzést keltett, mint akit hasba szúrtak.

Az arckifejezése és a szeme volt a legrosszabb; pontosan azt tükrözte, ami vagyok. Egy jó ember talán megesküdött volna rá, hogy jobbá válik, de én jó voltam a munkámban. A legtöbbször élveztem azt. Még Liliana rettegő arca láttán sem akartam maffiózón kívül más lenni. Akkor még nem jöttem rá, hogy nem a brutalitásnak ez az apró példája lesz a legrosszabb, amivel elszúrom az életét.

Liliana nem hagyta abba a sikítozást.

– Romero! – vicsorogta Matteo. – Gondoskodj Lilianáról!

Elindultam feléje, de meg sem látott. Gianna megmozdult, mintha az utamba akarna állni, de aztán engedte, hogy elmenjek mellette.

Kivágódott a lépcső tetején lévő acélajtó, és Luca rontott be.

– Mi a fasz folyik itt?

Pontosan Liliana előtt álltam, aki nem hagyta abba a sikongatást.

– Nyugodj le, Lily. Minden rendben – mormogtam.

Mintha meg sem hallott volna.

Érte nyúltam, az ujjaim összezárultak a vékony karján, de az érintés felélesztette a menekülési ösztönét. Megrándult, próbált megütni, de átkaroltam a mellkasát, az oldalához szorítottam a két karját. Zihált a melle, ahogy igyekezett kiszabadulni a szorításomból.

Sikongatott és rugdalózott. Pokolian vadul harcolt ahhoz képest, hogy milyen kicsi lány volt.

– Hallgattasd el! Aria meghallja – morogta Luca.

Próbálta elkapni Liliana lábát, de az állon rúgta őt. Luca hátratántorodott, inkább a meglepetéstől, mint a rúgás erejétől.

Basszus! Harcoltam kétszer akkor férfiakkal, mint Liliana, képzett harcosokkal, de velük könyörtelenül a gyilkolás volt a célom, Lilianát azonban úgy kellett legyűrnöm, hogy közben ne essen baja. Luca ugyanezzel a problémával szembesült. Aria a fejét venné, ha megtudná, hogy fájdalmat okozott a kishúgának, és bár Luca capo volt, Aria ekkora hatalommal bírt fölötte.

– Lily – próbálta Gianna megnyugtatni a húgát. – Fejezd be, Lily!

Tito mozdult, mintha segíteni akarna, de Matteo hátralökte.

– Ne! Maradj ki ebből!

Liliana úgy rángatózott a karomban, mintha egy tekergő macskát tartottam volna. Felemelte a lábát, és a falba rúgott. Hátratántorodtam, mivel nem számítottam ilyen mozdulatra, és a padlóra zuhantam. Lilianát még mindig erősen szorítottam, de lazult a fogásom. Kiszabadult, majd talpra ugrott, mielőtt még elkaphattam volna, és próbált elrohanni Matteo mellett, de ő gyorsabb volt nála. Elkapta Liliana csuklóját, és átölelte a derekát. Egy másodperccel később Liliana a hátán hevert, Matteo pedig a lábán térdelt, és a feje fölé szorította a karját. Talpra ugrottam, nem tetszett, amit láttam. Egy tizennégy éves lánynak nem kellene itt lennie, nem kellene ilyen borzalmakat átélnie. Luca feléjük tartott egy injekcióval a kezében.

– Ne bántsd őt! – üvöltötte Gianna. – Ne merészeld őt bántani!

– Nagyon keményen igyekszem nem bántani, de megnehezíti a dolgunkat. Most, Luca! – morogta Matteo.

Gianna elállta Lucát útját.

– Mi az?

– Valami, amitől majd megnyugszik – felelte Matteo.

– Tűnj a fenébe az utamból! – szólt Luca Giannára, ahogy elnyomakodott mellette, letérdelt Liliana mellé, és a karjába szúrta a tűt.

Liliana nem küzdött tovább. Matteo eleresztette a csuklóját és felegyenesedett. A szorításból szabadulva Liliana nyöszörgött, apró, remegő labdává gömbölyödött, és sírva fakadt. Luca felsóhajtott, a hajába túrt, megbánással az arcán.

– Remélem, hogy mind a pokol tüzén égtek majd – szólalt meg Gianna.

Letérdelt a húga mellé, és simogatta a haját.

A bratvás seggfej nevetni merészelt, de Matteo az arcába mászott.

– Fogd be, vagy esküszöm, hogy darabokra szabdalom a farkadat, miközben végignézed.

– Romero, vidd Lilianát a szobájába, és szólj a dokinak, hogy nézze meg őt! – parancsolta Luca.

Bólintottam. Liliana fölé hajoltam, az apró teste alá csúsztattam a karomat és felemeltem.

A mellkasomhoz szorította az arcát és sírt. Hosszú ideig kísérti majd ez a látvány.

Liliana

Arra ébredtem, hogy valami meleg és puha van alattam. Még mindig lomhán működött az agyam, de az emlékek tiszták és koncentráltak, koncentráltabbak, mint a környezetem, amikor végre ki mertem nyitni a szememet. Mozgást láttam a szemem sarkából. Romero a falnak dőlve állt, velem szemben. Gyorsan körülnéztem a helyiségben. Az egyik vendégszobában voltam, és kettesben Romeróval, zárt ajtók mögött. Valószínűleg csak azért nem kezdtem el ismét sikongatni, mert még hatott az a valami, amelyet Matteo korábban beadott nekem. Így csak némán figyeltem, ahogy Romero felém sétál. Nem is tudtam, miért gondoltam őt valaha is ártalmatlannak, most minden mozdulata veszélyt kiáltott. Összerándultam, amikor majdnem az ágyhoz ért, a párnámba bújtam. Romero megtorpant, ellágyult a sötét szeme, de többé nem csapott be a kedvessége, azok után nem, aminek a szemtanúja voltam.

– Minden rendben. Biztonságban vagy.

Soha életemben nem éreztem, hogy ne lennék biztonságban – egészen mostanáig. Vissza akartam kapni az áldott tudatlanságomat. Nem szóltam semmit.

Romero felvett egy pohár vizet az éjjeliszekrényről, és felém nyújtotta. A kezét vizslattam, vérnyomokat kerestem a bőrén, de biztosan alaposan megmosta azóta. Vörösnek a legapróbb nyomát sem láttam, még az ujjai között és a körme alatt sem. Biztosan nagy gyakorlata volt a vér lemosásában. A gondolattól hányingerem lett.

– Innod kell, kölyök.

Felnéztem az arcába.

– Nem vagyok kölyök.

Bágyadt mosoly futott át az arcán.

– Hát persze hogy nem, Liliana.

Gúnyolódás jelét kerestem az arcán, valami jelét annak a sötétségnek, amelyet az alagsorban láttam, de olyan jó embernek látszott, amilyennek tudni akartam őt. Felültem, és elvettem tőle a poharat. Remegett a kezem, de sikerült nem magamra önteni a vizet. Két apró korty után visszaadtam a poharat neki.

– Hamarosan visszamehetsz a nővéreidhez, de előbb Luca akar egypár szót váltani veled arról, amit ma láttál – mondta nyugodtan.

Jeges pengeként vágott belém a félelem. Kiszálltam az ágyból, amikor valaki kopogott, és egy másodperccel később belépett Luca. Becsukta az ajtót maga után. Romeróra pillantottam. Nem akartam kiborulni, mint korábban, de éreztem, hogy újabb pánikroham készül kitörni rajtam. Soha nem maradtam egyedül velük, és a mai események után ez túl sok volt.

– Senki nem fog bántani – közölte Luca azon a jellegzetes mély hangján.

Próbáltam hinni neki. Úgy tűnt, hogy Aria szereti őt, szóval nem lehetett rossz ember, és nem vett részt az oroszok kínzásában sem. Megkockáztattam egy újabb pillantást Romeróra, aki engem nézett.

Lehajtottam a fejemet.

– Tudom – szólaltam meg végül, de valószínűleg ugyanannyira hazugságnak hallatszott, ahogyan annak is éreztem. Vettem egy mély lélegzetet, és Luca állára meredtem. – Beszélni akartál velem?

Luca bólintott. Nem jött közelebb, ahogyan Romero sem. Talán világosan látták rajtam, mennyire félek.

– Nem beszélhetsz Ariának arról, amit ma láttál. Felzaklatná.

– Nem fogom elárulni neki – ígértem meg gyorsan.

Soha nem is akartam beszélni neki róla. Nem akartam emlékezni a történtekre, még kevésbé beszélni róluk valakinek. Azonnal kitöröltem volna az emlékeimet, ha megtehettem volna.

Luca és Romero összenézett, aztán Luca kinyitotta az ajtót.

– Sokkal észszerűbb vagy Gianna nővérednél. Ariára emlékeztetsz.

A szavaitól valamiért gyávának éreztem magam. Nem azért, mert Aria gyáva lett volna. Bátor volt, ahogyan Gianna is, mindketten a maguk módján. Azért éreztem gyávának magam, mert önző okokból ígértem hallgatást, mert el akartam felejteni, nem pedig azért, mert meg akartam kímélni Ariát az igazságtól. Meglehetősen biztos voltam benne, hogy jobban kezelné, mint én.

– Elviheted őt Giannához, de gondoskodj róla, hogy ne bolyongjanak ismét a házban – parancsolta Luca Romerónak.

– Mi van Ariával? – bukott ki belőlem.

Luca megfeszült.

– Alszik. Később majd láthatod őt – jelentette ki, majd távozott.

Átkaroltam magam.

– Tudják a szüleim, hogy mi történt?

– Igen. Az apád eljön értetek, mihelyt végzett az üzlettel, és visszavisz benneteket Chicagóba. Valószínűleg reggel.

Romero várt, de nem mozdultam. Valami okból tiltakozott a testem az ellen, hogy közelebb menjek hozzá, ami nevetségesnek hatott, hiszen nem is olyan régen még arról ábrándoztam, hogy megcsókolom.

Szélesre tárta az ajtót, és hátralépett.

– Gianna nővéred már biztosan alig várja, hogy lásson.

Mély lélegzetet vettem, kényszerítettem magam, hogy elinduljak felé. Lazán tartotta a testét, kedvesség tükröződött a szemében, mégis, a félelmem ellenére remegett a gyomrom, amikor elmentem mellette. Talán a sokk miatt. Nem lehettem még mindig belezúgva a történtek után!

MÁSODIK FEJEZET

Liliana

Valahányszor úgy gondoltam, hogy túljutottam azon, ami tavaly szeptemberben történt, valami hirtelen arra a napra emlékeztetett, amitől összerándult a gyomrom. Mint például ma is. Giannával éppen úton voltunk New Yorkba, hogy meglátogassuk Matteót, Ariát és Lucát. Apa végre beadta a derekát, és megengedte, hogy ismét elhagyjuk Chicagót, hogy megünnepeljük a tizenötödik születésnapomat. Rövid pórázon tartott bennünket azok után, ami a bratvával történt.

– Jól vagy? – kérdezte Gianna csöndesen, amikor leszállt a gépünk.

Már pusztán attól éreztem a friss vér édeskés szagát, hogy visszatértem New Yorkba, és ismét látni fogom Matteót és Lucát.

– Ja – vágtam rá gyorsan. Már nem voltam kislány, aki a nővérei védelmére szorul. – Jól vagyok.

A repülőtér váróterme zsúfolásig telt, amikor Giannával beléptünk az ajtón. Aria szaladni kezdett felénk, majd boldogan átölelt mindkettőnket.

– Annyira hiányoztatok!

Nem bírtam elfojtani a mosolyt most, hogy újra együtt voltam a nővéremmel. Lesétáltam volna egyenesen abba az alagsorba, ha ez azt jelentette volna, hogy ismét láthatom Ariát.

Aria végigmért.

– Már ugyanolyan magas vagy, mint én! Még emlékszem azokra az időkre, amikor sehová sem mentél anélkül, hogy fogtad volna a kezemet.

Gyorsan körülnéztem, de szerencsére senki sem volt körülöttünk, aki meghallhatott volna bennünket.

– Ne mondj ilyesmit, amikor Romero is a közelben van. Hol van egyébként?

Egy másodperccel később rádöbbentem, hogy milyen idiótán hangzott, amit kérdeztem és elpirultam.

Aria felnevetett.

– Valószínűleg otthon. Szabadnapja van, de este ismét munkába áll.

Nem felejtettem el a vért Romero kezén, de valami oknál fogva nem féltem tőle annyira, mint Matteótól vagy akár Lucától. És rájöttem, hogy ők ketten mennyire megrémítenek, mihelyt elindultunk feléjük. Felgyorsult a szívverésem, és éreztem, hogy mindjárt kitör rajtam a pánik. Hetek óta nem tapasztaltam ilyesmit, így kétségbeesetten küzdöttem ellene.

– A születésnapos lány – köszöntött Matteo mosolyogva.

Hogyan lehetett ez az elbűvölő pasi ugyanaz, akit vérrel borítva láttam az alagsorban?

– Még nem – feleltem. Éreztem, hogy kezd enyhülni a pánikom. Matteo a valóságban nem volt olyan félelmetes, mint az emlékeimben. – Hacsak nem kapom meg korábban tőled az ajándékomat.

– Tetszik, ahogy gondolkodsz – kacsintott rám válaszul.

Fogta a bőröndömet, és a karját nyújtotta. Giannára pillantottam.

– Nem Gianna bőröndjét viszed?

Nem akartam, hogy Gianna azt higgye, hogy flörtölök a vőlegényével, bár nem úgy tűnt, hogy nagyon kedvelné Matteót, pedig csókolózáson kaptam őket Aria esküvőjén.

– Luca majd gondoskodik róla – vágott vissza Matteo.

Gianna dühösen meredt rá, aztán rám mosolygott.

– Menjetek csak!

Matteóba karoltam. Nem értettem, miért veti meg őt annyira Gianna, mert már az alagsor előtt kezdődött, szóval nem az volt az oka. De nem törődtem vele, és Gianna egyébként sem beszélt velem az érzelmeiről. Arra ott volt neki Aria. Szerintük még mindig túl fiatal vagyok ahhoz, hogy megértsem. Pedig többet tudtam, mint gondolták.

Ötven perccel később megérkeztünk Luca és Aria házához. Ellenőriztem a kinézetemet a lift tükrében, megnéztem, hogy rendben van-e a sminkem, és nem szorult-e valami a fogam közé. Hónapok óta nem találkoztam Romeróval, és jó benyomást akartam kelteni. De Romero még nem volt Aria és Luca lakásában, amikor beléptünk.

– Romero hamarosan itt lesz, ne aggódj! – suttogta Aria közel hajolva hozzám.

– Nem őt kerestem – vágtam rá gyorsan, de nem vette be.

Elfordultam, mielőtt még meglátta volna, hogy elpirulok.

– Hát persze – jegyezte meg Aria megértő arccal. – Vacsoraidőben jön át, hogy vigyázzon ránk, míg Matteo és Luca elmegy üzleti ügyeket intézni.

Izgatott lettem, de valahogy zaklatottnak és idegesnek is éreztem magam. Néha voltak még rémálmaim arról az éjszakáról az alagsorban, de nem konkrétan Romeróról, és eltűnődtem, vajon a találkozás visszahoz-e többet a rossz dolgokból. De nem ez okozta az idegességemet. Romero eddig ügyet sem vetett rám, nos, nem rám, hanem a flörtjeimre. Gyerekként kezelt. Talán végre érdeklődést mutat majd irántam. Végül is tizenöt éves leszek, és apám sok katonáját rajtakaptam, hogy stíröl. Talán nem voltam Romero esete, az életkoromtól függetlenül. Azt sem tudtam, hogy jár-e valakivel, vagy odaígérték valakinek.

Észrevettem, hogy a vacsora alatt Aria és Gianna gyakran lopva egymásra néz. Nem tudtam, mit jelent a pillantásuk. Rólam beszéltek vajon?

Pittyegett a lift, és elindult lefelé valakiért, aki hívta.

– Romero az – jegyezte meg Aria.

Luca furán nézett rá, de én nem reagáltam, csak biccentettem, mintha nem is érdekene, pedig nem így volt, és örültem neki, hogy Aria figyelmeztetett.

– A fürdőszobába kell mennem – közöltem, s próbáltam lazának tűnni.

Gianna a szemét forgatta. Felkaptam a retikülömet a padlóról, és a vendégfürdőszobába siettem. Becsuktam magam mögött az ajtót, de még hallottam, hogy kinyílik a lift ajtaja. Egy másodperccel később felhangzott Romero hangja. Mély volt, de nem nyers. Imádtam hallani.

A tükör elé léptem, és gyorsan felfrissítettem a sminkemet, felborzoltam a sötétszőke hajamat. Nem volt olyan ragyogó és csinos, mint Ariáé, sem pedig olyan figyelemfelkeltő, mint Gianna vörös haja, de elégedetten hordtam. A többiek, legalábbis a nővéreim, észre fogják venni, hogy a külsőm rendbetétele miatt vonultam el, de nem érdekelt. Jól akartam kinézni Romero kedvéért. Amikor végeztem, és kiléptem a fürdőszobából, Romero épp leült az asztalhoz, és megpakolt egy tányért a desszertünk maradékával: tiramisuval és panna cottával. Az enyém melletti széken ült. Ariára pillantottam: azon tűnődtem, a nővérem rendezte-e így. Aria csak rám mosolygott, de Gianna nem is próbálta rejtegetni, hogy milyen jól mulat. Nagyon reméltem, hogy nem hoz kínos helyzetbe mindenki előtt. A székemhez sétáltam, reméltem, hogy felnőttnek és lazának látszom, de senki nem figyelt rám, csak Romero mosolygott a szemembe futólag. Összerándult a gyomrom a csalódottságtól. Leültem mellé, ittam egy korty vizet, inkább csak azért, hogy csináljak valamit.

Nagyon tévedtem, amikor azt hittem, hogy Romero irántam mutatott nyilvánvaló érdektelenségével vége aznapra a megszégyenülésemnek. Amint Matteo és Luca távozott valamilyen üzleti megbeszélésre, nyilvánvalóvá vált, hogy Gianna és Aria alig várja, hogy kettesben maradjanak. Egyszerűen megkérhettek volna rá, hogy távozzak, de a jelek szerint Romerótól is meg kellett szabadulniuk. Aria hozzám hajolt, és a fülembe súgta:

– El tudnád terelni egy ideig Romero figyelmét? Fontos.

Nem volt esélyem nemet mondani, vagy kérdéseket feltenni.

– Romero, miért nem játszol scrabble-t Lilyvel? Látszik rajta, hogy halálra unja magát, és Ariával meg kell beszélnünk valami lányos dolgot – jelentette ki Gianna nyomatékosan.

Égett az arcom a szégyentől. Giannának általában több esze volt annál, mint hogy így megalázzon engem. Úgy hangzott, mintha Romerónak vigyáznia kellett volna rám, míg ők Ariával felnőttes dolgokról beszélgetnek.

Romero bejött a konyhából, ahol a telefonját ellenőrizte, és megállt mellettem az ebédlőasztalnál. Alig bírtam ránézni. Mit gondolhat most rólam? Felkukucskáltam a szempillám alól. Nem tűnt bosszúsnak, de ez nem jelentette, hogy tényleg azzal akarta tölteni az estéjét, hogy engem szórakoztasson. Testőr volt, nem bébiszitter.

– Úgy tűnik, a húgotok szívesebben töltené veletek az idejét – mondta Giannának. Aztán megállapodott rajtam a barna szeme. – Biztos, hogy scrabble-t akarsz játszani velem? – kérdezte, és nem bírtam megállni, hogy ne mosolyodjam el.

Kevesen kérdezték meg tőlem, hogy mit akarok; néha még a nővéreim is elfeledkeztek róla, hogy önálló személyiség vagyok saját véleménnyel és igényekkel.

Aria és Gianna jelentőségteljesen nézett rám. Meg kellett győznöm Romerót, hogy ezt akarom, vagy mindent tökreteszek a számukra.

– Igen, tényleg scrabble-t akarok játszani veled. Imádom azt a játékot! – válaszoltam ragyogó mosollyal.

Nem is emlékeztem rá, hogy mikor játszottam utoljára. A családunk sosem társasozott.

Romero a nővéreimre pillantott. Látszott némi gyanakvás az arcán.

– Csatlakozhattok hozzánk – mondta nekik.

– Inkább játszanék egyedül veled – flörtöltem vele. Gianna rám kacsintott, amikor Romero nem nézett oda. – A nővéreim utálják a scrabble-t, ahogyan mindenki más is, akit ismerek. Te vagy az egyetlen reményem.

Vigyorra húzódott Romero szája széle, és bólintott.

– Rendben, de legyél velem türelmes. Elég régen nem játszottam már.

Tulajdonképpen nagyon szórakoztató volt vele scrabble-özni. Először töltöttünk igazán együtt némi időt. Felnéztem a szóról, amelyet éppen kiraktam, vívódtam, megkérdezhetem-e azt, ami lyukat égetett a gyomromba. Romerót lefoglalta, hogy kitalálja a következő szavát. Cuki módon összehúzta a sötét szemöldökét. Legszívesebben áthajoltam volna az asztalon, hogy megcsókoljam.

– Van barátnőd? – robbant ki belőlem, amikor már nem bírtam tovább magamban tartani.

És legszívesebben azonnal meg is haltam volna. Nyilvánvalóan nem volt szükségem a nővéreimre, hogy kínos helyzetbe hozzanak. Magamtól is sikerült.

Romero felnézett. Meglepetés és jókedv sugárzott az arcáról. Éreztem, hogy elpirulok. Szép munka, Lily. Tiszta hülyét csinálok magamból!

– Így akarod elterelni a figyelmemet a játékról, hogy győzhess?

Kuncogtam, örültem, hogy nem haragudott meg rám, amiért ennyire személyes kérdést tettem fel neki. Ismét az előtte heverő betűkre összpontosított, és eloszlott a jókedvem, amikor rádöbbentem, hogy nem válaszolt a kérdésemre. Azt jelentette ez, hogy van barátnője? Nem kérdezhettem meg még egyszer anélkül, hogy kétségbeesettnek ne hangozzak.

Bosszúsan süllyedtem mélyebbre a székemen. A tekintetem a tetőtéri teraszra vándorolt, ahol a nővéreim diskuráltak.

Aria és Gianna valószínűleg azt hitte, nem tudom, hogy mesterkednek valamiben. Azt gondolták, hogy nem tudok semmiről, ami körülöttem történik. Csak azért azonban, mert Romeróval flörtöltem, még észrevettem a titkos pillantásokat kettejük között. Nem kérdeztem rá náluk, mert tudtam, hogy úgysem árulnák el, és ettől csak még inkább ötödik keréknek éreztem volna magam. Nem gonoszságból csinálták, de akkor is fájt. Ariát felzaklatta valami, amit Gianna mondott. Ellen kellett állnom a kísértésnek, hogy odamenjek hozzájuk, és megkérdezzem őket, miről beszélgetnek.

– Te jössz – törte meg a gondolataimat Romero.

Elpirultam, és gyorsan végignéztem a táblán kirakott szavakon, de nem bírtam koncentrálni.

– Akarod, hogy abbahagyjuk? – kérdezte pár perc elteltével.

Úgy hangzott, mintha ő ezt akarná. Valószínűleg halálra unta magát.

Elnyomtam a csalódottságot, és bólintottam.

– Ja. Olvasok egy kicsit a szobámban.

Felálltam, reméltem, hogy az arcom nem árulja el az érzéseimet, de nem kellett aggódnom. Romero szórakozottan rám mosolygott, aztán felvette a telefonját, hogy megnézze az üzeneteit. Lassan elindultam a szobámba. Nem nézett fel ismét.

Ki kellett találnom, hogyan hívjam fel magamra a figyelmét. És nem olyan gyerekes módon, ahogyan eddig tettem.

Aria az egész lakást feldíszítette lufikkal a születésnapomra, mintha óvodás lennék. Azt hittem, elmehetünk Luca egyik klubjába, de még Aria sem volt hajlandó elvinni engem. Az asztalon felhalmozott rengeteg étel láttán úgy tűnhetett, hogy hatalmas partit terveztek, de csak Romero két húga jött el rajtunk kívül. Aria kérte meg rá, hogy hozza el őket. Úgy éreztem magam, mint a lúzer gyerek, akinek barátai sincsenek, ezért a nővéreinek kell keresnie a számára. Talán inkább Chicagóban kellett volna maradnom, akkor legalább a barátnőimmel tölthettem volna a napot.

A legragyogóbb mosolyomat vettem elő, amikor Romero megérkezett a húgaival.

– Boldog születésnapot, Liliana! – köszöntött, és átnyújtott egy borítékot. Egy könyvesbolti vásárlási utalvány volt benne. – Aria mondta, hogy szeretsz olvasni.

– Igen, köszönöm – feleltem, de valahogy másféle ajándékot reméltem tőle.

Valami személyeset, valamit, ami azt mutatja, hogy különleges vagyok.

– Ők itt a húgaim. – A magasabbik lányra mutatott, dús barna fürtökkel. – Ő Tamara, tizenöt éves, mint te. – Mosolyogtam, ahogyan Tamara is, de látszott rajta, hogy ugyanolyan kínosan érzi magát, mint én. – Ő pedig Keira, tizenkettő. Biztosan jól kijöttök egymással.

Nyilvánvalóan velük kellett volna töltenem az időt, mert túl fiatal voltam ahhoz, hogy Ariával, Lucával és a többiekkel lógjak. Bosszantott, bár Tamara és Keira elég kedvesnek látszott, de nem egy gyerekzsúr kedvéért jöttem New Yorkba. Romero ismét elmosolyodott, és elindult Luca és Matteo felé, én pedig Ariához, Giannához és a büféasztalhoz vezettem a húgait.

Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy élvezzem az estét, és kedves legyek Romero húgaihoz, de valami különlegeset akartam a születésnapomra, valamit, amelyről már régóta álmodoztam. Én is kiosontam, amikor észrevettem, hogy Romero kimegy telefonálni a tetőteraszra. Azt reméltem, a többiek mással vannak elfoglalva, és nem veszik észre, hogy pár percig távol vagyok. Romero a telefonon beszélt, és eleinte nem vett észre. Csöndesen követtem, és figyeltem, ahogy a korlátnak dől. A könyökéig feltűrte az inge ujját, kilátszott az izmos alkarja. Eltűnődtem, vajon milyen érzés lenne megsimogatni, érezni a bőrét és az erejét.

Összeráncolta a szemöldökét és felegyenesedett, amikor meglátott. Közelebb léptem, és megálltam mellette. Befejezte a hívást, és a zsebébe tette a telefont.

– Nem kéne odabenn lenned a vendégekkel? – kérdezte mosolyogva, de ez most nem volt olyan őszinte, mint általában.

Kicsit közelebb léptem, és felmosolyogtam rá.

– Egy kis friss levegőre vágytam.

Romero riadtan nézett rám.

– Vissza kellene mennünk.

– Van valami, amit szeretnék a születésnapomra – közöltem csöndesen. – Valami, amit csak te adhatsz meg nekem.

Számtalanszor elismételtem már ezeket a szavakat magamban, de hangosan kimondva félig sem hangzott annyira kihívónak, mint a képzeletemben.

– Liliana – kezdte Romero, és megfeszült az egész teste.

Nem akartam hallani, amit mondani szándékozott. Gyorsan lábujjhegyre álltam, és próbáltam megcsókolni. Megragadta a vállamat, mielőtt az ajkam a szájához érhetett volna, és eltartott magától, mintha fertőző betegségem lenne.

– Mit művelsz? – Eleresztett, és hátrált pár lépést. – Gyerek vagy, én pedig a Famiglia katonája. Nem egy játékszer, amellyel kedvedre játszadozhat, valahányszor unatkozol.

Nem ilyen reakcióra számítottam. Meglepetésre és sokkra igen, de dühre nem.

– Csak meg akartalak csókolni. Nem játszadozni akarok. Kedvellek téged.

Romero a fejét csóválta, és az üvegajtó felé biccentett.

– Menj vissza! A nővéreid nem értik majd, hogy hová tűntél.

Úgy hangzott, mintha a bátyám lenne, és a legkevésbé annak akartam őt tudni. Sarkon fordultam, és besiettem. Összeszorult a szívem. Valami okból nem számítottam ekkora elutasításra. Olyan gyakran ábrándoztam az első csókunkról, hogy ez a lehetőség soha meg sem fordult a fejemben. Az este további részében igyekeztem boldog arcot vágni, különösen olyankor, amikor megláttam Romerót. Kimondottan örültem, hogy visszamegyek Chicagóba. Hosszú ideig nem fogom látni őt – elég ideig ahhoz, hogy túljussak rajta, és találjak valaki mást, akibe belezúghatok.

Romero

Tudtam, hogy Liliana belém van habarodva. Aria korábban említette, de sosem gondoltam volna, hogy kezdeményezni is fog. Csinos kölyök volt. Egy kölyök.

A legkevésbé sem érdeklődtem iránta, és minél hamarabb megérti ezt, annál jobb. Kibaszottul megbántottnak látszott, amikor rárivalltam, de nem tehettem mást. Ha nem lett volna gyerek, akkor sem engedhettem volna meg neki, hogy megcsókoljon. A Famiglia katonája voltam, ő pedig a chicagói Outfit consiglieréjének a lánya.

Luca lépett hozzám, amikor visszatértem a nappaliba.

– Mi folyik itt? Miért volt Liliana odakinn veled?

Természetesen észrevette. Luca figyelmét soha semmi nem kerülte el.

– Próbált megcsókolni.

Luca felvonta a szemöldökét.

– Feltételezem, hogy ellökted magadtól.

– Tényleg kérdezned kell? Annyi idős, mint a húgom.

– Nem is a kora a legfőbb probléma. Legalábbis az apja szemében.

– Tudom.

Katona voltam, és Lilianának a saját társadalmi köreiből kellett választania.

Luca felsóhajtott.

– Ezzel a lánnyal legalább annyi gond lesz, mint Giannával, ha nem több.

Volt egy olyan érzésem, hogy igaza lehet.