Írta: Laura Kneidl

A mű címe: Someone to Stay

Fordította: Péntek Eszter

Szerkesztők: Póczek Csilla, Hegedűs-Szabó Irén

Nyelvi korrektor: Bodnár Alexandra

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Laura Kneidl

© Péntek Eszter

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a Bastei Lübbe AG, Köln engedélyével készült.

Borítóterv: ZERO Werbeagentur GmbH

Borítókép: biletskiyevgeniy/Shutterstock

ISBN 978 963 690 278 0 (epub), kiadói kód: MX-3080e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Mindazoknak, akiknek vannak álmaik.

Hogy legyen bátorságotok őket megvalósítani.

„Találd meg és járd a saját utad, és mindig magadra hallgass, ne másokra.”

Anabelle Stehl

Aliza lejátszási listája

Vancouver Sleep Clinic – Someone To Stay

Arctic Monkeys – I Bet You Look Good On The Dancefloor

Billie Eilish – Bad Guy

Halsey – I Walk The Line

Taylor Swift – The Man

Lizzo – Truth Hurts

Halsey – Sorry

Melanie Martinez – Show & Tell

Zella Day – Seven Nation Army

CHVRCHES – Death Stranding

Harry Styles – Falling

Jack White – Sixteen Saltines

Jessie Ware – Hearts

Left Boy – Sex Party

Grimes – You’ll Miss Me When I’m Not Around

Winona Oak – Break My Broken Heart

KUMMER – Ganz genau jetzt

Banks – Gimme

Lady Gaga – Stupid Love

Noah Cyrus ft. XXXTentacion – Again

Jessie Ware – Say You Love Me

Lucien lejátszási listája

Code Orange – Forever

Slipknot – Disasterpiece

Slayer – Raining Blood

Trivium – Pull Harder On The Strings Of Your Martyr

Lamb of God – Laid To Rest

Knocked Loose – Deadringer

Jinjer – Outlander

Bury Tomorrow – Choke

Borknagar – Thunderous

Metallica – The Unforgiven

While She Sleeps – ANTI-SOCIAL

Bring me the Horizon – Ludens

Megadeth – Angry Again

Pantera – Walk

Slipknot – Nero Forte

System of a Down – Chop Suey!

Spiritbox – Holy Roller

Tool – Sober

Jinjer – Retrospection

Machine Head – Imperium

Metallica – King Nothing

Motörhead – Killed By Death

Children of Bodom – In Your Face

Disturbed – Droppin’ Plates

Arch Enemy – Nemesis

1. fejezet

Az életem kezdett szétesni. Akár a polc, amit az imént próbáltam összerakni. Már csak egy hajszál választott el tőle, hogy beverjem az utolsó szöget, amikor a szemem láttára hullott szét. Nyikordult egyet, és recsegve-ropogva omlott össze előttem.

Lemondóan bámultam a lábam előtt heverő deszkahalmot. Ez nem lehet igaz. Egy óra munka a nagy semmiért. Ez a kedd már nem is lehetne ennél rosszabb.

Szívemet szorongató érzés járta át, és legszívesebben visszabújtam volna az ágyba. De nem hagyhattam, hogy ilyen vacak dolog, mint ez a polc, térdre kényszerítsen. Ahhoz még a fényes karrierem részeként megálmodott és nemrég megpályázott gyakornoki állásra kapott elutasítás is kevés volt.

Így hát fogtam magam, és lehajoltam, hogy összeszedjem a léceket, ám ahogy megláttam rajtuk az előbbi bénázásom okozta karcolásnyomokat, az elhatározásom, hogy újra nekiveselkedjek, hirtelen semmivé lett.

– A francba! – szitkozódtam, földhöz vágva azokat az átkozott bútordarabokat. Még két hete sincs annak, hogy beköltöztem, és máris sikerült tönkretennem a polcomat.

Remegve próbáltam elfojtani a torkomat fojtogató csalódottság könnyeit. Ujjaim szorosan a kezemben lévő kalapácsra fonódtak. Minden önuralomra szükségem volt, hogy ne verjem szét azon minutumban azt a vackot ott előttem. Bár azt igencsak megbánnám, legkésőbb akkor, amikor rájönnék, hogy mehetek beszerezni egy újat. Mégsem tudtam megállni, hogy ne rúgjak legalább egy jó nagyot az előttem heverő deszkákba. Amik aztán hatalmas robajjal csúsztak szanaszét. Bizonyára jól összekaristolva a laminált padlómat, ami most egy cseppet sem tudott izgatni.

A talpam alól érkező tompa dörömbölés emlékeztetett arra, hogy nem egyedül lakom a házban. Bocsánatkérőn préseltem össze az ajkaimat, még ha az alsó lakók ezt nem is láthatták.

Bizonyára így is épp eléggé utáltak már a kora hajnali bútorszerelési akcióm miatt, de ez volt az egyetlen szabad napszak az egyetemi előadásaim, a blogom és az első könyvem közelgő megjelenése mellett a lakásomon dolgozni.

Elhatároztam hát, hogy később, mintegy bocsánatkérésként, viszek valami apróságot ajándékba az új szomszédaimnak. Úgyis mindig azt mondják, hogy az ember szívéhez a gyomrán át vezet az út, és talán egy kis süti megteszi engesztelésképp, hogy bírjanak ki még pár hajnalt anélkül, hogy értesítenék a főbérlőt, vagy ami még rosszabb, a rendőrséget. De hogy aznap már ne idegesítsem tovább őket, úgy döntöttem, inkább későbbre halasztom a „bútorszerelés”-projektet.

Egy gyors pillantás a mobilomra: 5:34. Két lehetőségem maradt. Vagy visszafekszem, vagy felkészülök egy kicsit az óráimra, és bemegyek az egyetemre. Bár még csak nemrég indult a félév, úgy éreztem, reménytelenül le vagyok maradva – ami máris megkönnyítette a döntést, vagyis hogy muszáj lesz bemennem, ha nem akarok még több lemaradást a nyakamba. Néha tényleg nem értettem, miért is iratkoztam be erre a szakra. Vagy hogy miért nem választottam valami könnyebbet, ahol nem kell ennyit tanulni? Felkaptam a mobilom, kinyomtam a pakisztáni hírportált, amit az előbb hallgattam, és felhívtam Micah-t, akivel tavaly, még az első szemeszterben ismerkedtem össze. Hátha volna kedve velem az egyetemi kávézóban találkozni. Bár még baromi korán volt, gondoltam, már biztos fent van, mindig annyi tennivalója akadt a művészeti tanulmányaival és a Cassie-vel közösen készített képregényükkel kapcsolatban. Szóval egy hajnali munkarandi, gondoltam, pont jól jön neki.

De csak csengett és csengett, míg végül egy kattanás után a hangposta jelentkezett be, hogy ha szeretnék, hagyjak üzenetet.

„Szia Micah, itt Aliza”, mondtam, már a fürdőszoba felé tartva. „Csak azt akartam mondani, hogy mindjárt indulok az egyetemi kávézóba egy kicsit tanulni. Talán neked is volna kedved csatlakozni. Nagyon örülnék neki. Akkor ott!”

A mobilomat letettem a polcra, majd a mosdó feletti tükörben kíváncsian megszemléltem magam. Az új fürdőmön nem volt ablak, és a mesterséges világítás most előnytelenül kiemelte a szemem alatt húzódó sötét karikákat. Egy kis hideg vizet spricceltem az arcomra, reménykedtem, hogy ettől talán frissebbnek látszom, de nem segített. Ami nem is csoda, mert fogalmam sincs, mikor aludtam utoljára öt óránál többet egyhuzamban. Mostanában valahogy úgy összejött minden.

Bepattantam a zuhany alá, és csak úgy, hajmosás nélkül gyorsan lezuhanyoztam. Jó sűrű hajam volt, ezért mindig egy örökkévalóságig tartott megszárítani. És mivel mára nem terveztem fotózást, úgy döntöttem, jó lesz így. Utána kitépkedtem pár oda nem illő szálat a szemöldökömből, és kisminkeltem magam, hogy legalább a látszat meglegyen, hogy kézben tartom az életem. Belebújtam egy sötét farmerba és a Stranger Things pulcsimba, amit Micah hozott nekem a nem is olyan rég Seattleben megrendezett Sci-fi Találkozóról. Ami talán egy kicsit meleg így augusztus végén, de az előadótermek légkondija miatt mindig majd szétfagytam.

A dolgozószobámban aztán, ahol még mindig ott hevertek a legutóbbi fotózásom kellékei, fogtam a laptopom és az aznap használatos jegyzeteket és mappákat, és gyorsan a táskámba suvasztottam mindent, majd a konyhába mentem. Az egyetlen helyiségbe a lakásban, ami már kész volt. Részben a szüleimtől a berendezésre kapott tőkének köszönhetően. Pedig én nem is kértem, de ők ragaszkodtak hozzá, hogy anyagilag támogassanak. Ha visszautasítom, azzal csak megbántottam volna őket. És így legalább meg tudtam fizetni egy szakembert is a bútor beszereléshez – ami határozottan jól jött, azt hiszem. A konyhám most olyan volt, mint egy valóra vált álom. Világos színek és sötét fa- és üvegbetoldások. Volt egy széles munkalap, egy konyhasziget, középen egy nagy indukciós főzőlappal, egy kétajtós hűtőszekrény és egy mély mosogató magasról belógó csapokkal, hogy könnyedén el tudjak mosogatni mindent, ami nem fér be a mosogatógépbe. Ez így együtt egy kisebbfajta vagyonba kerülhetett. Egyetlen más helyiség sem volt ilyen drágán berendezve, de én nem bántam, mert ha minden igaz, több időt fogok ebben a konyhában tölteni, mint a lakásom bármely más részében.

Kikaptam egy műanyag dobozt a szekrényből, és bepakoltam pár laddut, amit előző este készítettem, hogy később majd posztolhassam a blogomon a receptet. A kis golyókat pisztáciával, makadámdióval, kókuszreszelékkel és mindenféle egyéb finomsággal ízesítettem.

Lezártam a dugig pakolt dobozt, az egyik golyót pedig egyenesen a számba dugtam. Amitől máris egy kicsit jobban éreztem magam. A süti édes-diós íze a nagymamámra emlékeztetett, még ha az ő laddujai az enyémeknél jóval finomabbra sikerültek is. Majd még két golyót magamhoz vettem az útra, a vállamra vettem a táskám, és már siettem is, hogy elérjem a következő buszomat.

A város egyik külső kerületében laktam. Egyrészt, mert nem akartam túl messzire költözni a szüleimtől. Másrészt, mert a belvárosban vagy az egyetem közelében soha nem engedhettem volna meg magamnak egy háromszobás lakást ilyen hatalmas konyhával. És hát tulajdonképp ez utóbbi volt a legfőbb ok, ami arra késztetett, hogy egyáltalán elköltözzek hazulról.

Kiléptem az utcára. A nap épp akkor kelt fel, az ég a narancssárga és a sötétkék árnyalataiban játszott. A legtöbb házban még nem kapcsoltak villanyt, és az utcán is sötétség honolt. Mintha a csend köpenye borult volna az egész városra.

Mélyen belélegeztem, remélve, hogy így én is magamba szívhatok ebből a békés csendből valamicskét, hogy egy pillanatra elhallgattathatom az állandó zúgást a fejemben. Úgy éreztem, mintha egy véget nem érő vihar tombolt volna odabent, mely hetek óta nem hagyott aludni. Végigsöpört az elmémen, beleremegtek a végtagjaim, és egyszerűen képtelen voltam megpihenni. Állandó félelem tartott gúzsban, félelem, hogy mi lesz, ha nem bírom, ha abbahagyom, ha csak egy másodpercre is; rettegés, hogy minden, amit eddig felépítettem, egyszer csak összeomolhat és semmivé lesz, ahogy az előbb a polcom.

– Jó reggelt, Tyler! – köszöntem oda a baristának az egyetemi kávézóban.

Corával és Nataliával felváltva látták el a korai, nyolc előtti műszakot. Mindhárman az MFC hallgatói voltak, és sokat találkoztunk az elmúlt hónapok során. Natalia állatorvosnak tanult, Cora valami marketinggel kapcsolatos dolgot hallgatott, Tyler pedig emberi jogokkal foglalkozott. Vele év elején ismertük meg egymást, amikor mindketten egy kifejezetten nőknek felállított menekültközpontban voltunk önkéntesek. Míg Tyler a színfalak mögött kapott feladatot az irodában, én a lakókkal együtt sütöttem-főztem, és adtam nekik tippeket olcsó, mégis tápláló és egészséges ételekhez.

– Jó reggelt, Aliza! – szólt Tyler, a keze mögé rejtve egy ásítást. Szőke haja úgy meredezett az ég felé, mintha egyenesen a pult mögül kelt volna ki az ágyból. Ami érthető, hisz ki az, aki itt az egyetemen önként és dalolva kel hajnali hétkor? Engem leszámítva, na meg talán a sportolókat, akiket reggelente látni köröket róni a pálya körül. – A szokásos?

Bólintottam.

– Milyen volt a hétvégi randid? – kérdeztem, miközben ő egy csészét tett a hörögve-sziszegve életre kelő kávéfőző alá.

– Jó – felelte.

– Jó… – ismételtem meg, és várakozóan húztam fel a szemöldökömet. – Ez minden, amit tőled kapok?

Tyler fáradtan felnevetett.

– Tényleg jól ment. Maddy kedves. Elmentünk abba az étterembe, amit te ajánlottál. – A snackes pultot kinyitva kivett egy szezámos-hummuszos-paradicsomos bagelt, és a pirítóba tette nekem.

– És mit ettetek?

– Maddy sütőtökös rizottót rendelt feta sajttal, én pedig házi készítésű lasagnét.

Jó jel, hogy Tyler ilyen pontosan emlékezett rá, a lány mit rendelt. Nem ismertem Maddyt, de abból, amit Tyler mesélt róla, úgy tűnt, nagyon jól illenek egymáshoz.

– Találkoztok még?

Odatolta a kávémat.

– Igen, holnap.

– Ó! És hová mentek? – kérdeztem, egy tízdollárost téve a pultra.

– Reméltem, hogy te majd megmondod.

– Hm… – böködtem elgondolkodva az államat a mutatóujjammal. – Az az indiai étterem a Hickman Streeten nagyon jó. De ha Maddy nem szereti a fűszeres ételeket, ajánlhatom a Beverly Roadon lévő szusiéttermet vagy a Cordiali Salutit is. De ha igazán le akarod nyűgözni, a legjobb, ha magad főzöl neki.

Tyler elém rakta a visszajárót.

– Én nem tudok főzni.

– De tudod követni a leírást, nem?

A srác a bárpult fölött lógó táblára mutatott.

– El tudom készíteni mind a harmincnyolc italt, amit itt a kávézóban kínálunk. És igen, ha van hozzá leírás, talán az étel sem gond.

– Akkor add ide a mobilodat!

Egy pillanatnyi habozás után Tyler átadta nekem a telefonját.

Megnyitottam a böngészőt, hogy beírjam a blogom címét. Már tudtam is, mi lesz a nyerő. Egyszerű, de finom étel, mindössze néhány hozzávalóval és pár klasszikus, minden konyhában meglelhető fűszerrel. Megnyitottam az egyik régi bejegyzésemet, amit már több, mint egy éve tettem közzé a neten, és elmentettem a könyvjelzőjébe.

– Tessék, ezt egész biztos meg tudod csinálni. És lefogadom, hogy Maddy el lesz ragadtatva tőle.

Tyler átfutotta a receptet, és elvigyorodott.

– Szuper, köszi.

– És majd mindenképp meséld el, hogy sikerült!

Bólintott; miután elköszöntem tőle, fogtam a kávémat és a bagelt, és körülnéztem. A kávézó úgy három vagy négy éve nyílhatott meg, modern berendezésével és hatalmas ablakaival, melyek még a borongós napokon is elegendő fényt engedtek be. A mennyezetről spotlámpák lógtak, melyek extra megvilágítást kölcsönöztek a belső térnek. A különböző méretű, sötét színű faasztalok pedig lehetővé tették, hogy zavartalanul dolgozhasson az ember, akár egyedül, akár nagyobb társaságban.

Leültem a szokásos helyemre a terem jobb hátsó sarkában lévő négyszemélyes asztalnál, és kivettem a laptopomat a táskámból. Mivel az egész éjszakát a mai blogbejegyzésem képeinek szerkesztésével töltöttem, az akksim már igencsak lemerülőben volt. Előástam hát a töltőmet, és bedugtam a konnektorba. A laptop máris életre kelt.

A levelezőprogram fölötti piros pötty százhuszonhét olvasatlan üzenetet jelzett. Nem emlékszem, mikor állt ott legutóbb nulla. Eddig az összes próbálkozásom, hogy kiürítsem a postaládámat, szánalmas kudarcba fulladt. Ugyanis minden megválaszolt e-mailt máris egy-egy újonnan bejövő követett. Mintha az egész egy végtelenített ördögi kör lett volna.

Amint megnyitottam a postaládámat, a tegnapi elutasításon akadt meg a tekintetem.

Kedves Aliza Malik!

Köszönjük a jelentkezését, és hogy minket választott. Az önéletrajza igazán lenyűgöző, de sajnos jelenleg nem áll rendelkezésre szabad gyakornoki állás a jogi részlegen.

Kívánunk önnek minden jót a jövőre nézve!

Üdvözlettel:

Roshan Whitmore

A személyzeti osztály vezetője

A gyomrom görcsbe rándult a csalódottságtól, pedig csak egy gyakornoki állásról volt szó. Az Irresistible Future-nek és Malalai Johnsonnak dolgozni azonban az egyik évek óta dédelgetett álmom volt. Az anyukám és a nagymamám mellett Malalai volt az egyik legnagyobb példaképem, már fiatal kamaszkorom óta követem szakmai pályafutásának minden mozzanatát. A szervezetet még a nagyapja alapította afgán bevándorlóként, valamint az édesanyja, elsősorban azért, hogy a más országokból Amerikába érkezőket támogassa abban, hogy egy új jövőt építsenek maguknak – legyen szó álláskeresésről, de akár pénzügyi segítségről is, ha például valaki tovább akart tanulni. Szerencsére nekem soha nem kellett ilyen nehézségekkel szembesülnöm, de a nagymamám akkoriban még igen nehezen talált magának állást Amerikában. És néhány nagynénémnek és nagybátyámnak, akik pedig már az USA-ban születtek, is gyakran meggyűlt a bajuk az álláskereséssel. És nem azért, mert képzetlenek vagy lusták lennének, hanem mert egyes munkaadók egyszerűen idióták. Úgy gondoltam, a jövőben szívesen segítenék a hozzájuk hasonló embereken, és fejembe vettem, hogy egyszer mindenképp az Irresistible Future-nek fogok dolgozni, de az előző napi elutasító válasz miatt ez az álmom hirtelen elérhetetlen távolságba került.

Csalódottan zártam be a postaládámat, és kijelentkeztem. Inkább a Mayfield College – röviden MFC – honlapjára mentem. Megnyitottam a hírportált, amit az oktatóink használtak, hogy kikeressek egy levelet, amit Lawson professzor küldött nekünk még az előző héten. Ez több olyan cikkre mutató linket is tartalmazott, amik szerzői jogi eseteket dolgoztak fel, és amiket azért kaptunk, hogy áttanulmányozzuk még a mai előadás előtt.

Rákattintottam az első linkre, és egy bagelt rágcsálva olvasni kezdtem a cikket. De alig telt el pár perc, máris zsongott tőle a fejem, és erős késztetést éreztem, hogy becsukjam az egészet, és inkább az e-mailjeimmel vagy az Instagram-oldalammal tereljem el a figyelmemet. Igyekeztem leküzdeni a kísértést, és elővettem a jegyzetfüzetemet. Ám a gondolataim folyton elkalandoztak, és az agyam állandóan azon kattogott, mi mindent kell még elintéznem, ha nem akarom, hogy a következő napokra és hetekre beütemezett dolgok dominóként dőljenek össze, és menjen füstbe minden tervem.

Már vagy negyedszer veselkedtem neki a cikknek, ami egy 2014-ben tárgyalt bírósági ügyről szólt, amikor hosszú árnyék vetült az asztalra és a jegyzetfüzetemre, amire időközben mindenfélét felfirkantottam, olyan szavakat, amiket rajtam kívül valószínű senki sem tudott megfejteni.

– Szia!

Felnéztem, és egyenesen egy sötétbarna szempárba pillantottam, amelyet csak egyetlen egyszer láttam eddig életemben. A bőrömön azonban kellemes borzongás futott végig, és a gyomrom öklömnyi méretűre zsugorodott össze.

– Szia! – motyogtam furcsán elváltozott hangon.

Lucien állhatatosan meredt rám, kezét továbbra is a farmerja zsebébe süllyesztve.

– Nem tudom, emlékszel-e rám. A Bright Canopy nyári fesztiválján találkoztunk. Cassie barátja vagyok.

Hajszál híján hangosan felnevettem. Még hogy emlékszem-e rá? Naná, hogy emlékszem! Lucien nem az a típus, akit egykönnyen el lehet felejteni. Ezekkel a markáns arcvonásokkal, széles állával és kiugró arccsontjával, melyek tökéletes szimmetriát alkotnak egymással. Ezekkel az enyhén lefelé görbülő ajkakkal, melyek olyan hívogatóan lágynak tűnnek. És hosszú, fekete hajával, mely folyton a homlokába hullik. Egy kész műalkotás volt ez a srác, mely örökre beleégett az ember elméjébe. De amit valóban sosem tudnék feledni, az a mosolya, amivel azon a nyári fesztiválon megajándékozott. És ami egyszerre volt tele melegséggel és sok-sok bizonytalansággal.

Torkomat köszörülve feleltem:

– Igen, emlékszem.

– Leülhetek?

Ajkamat összepréselve lopva a laptopomra és a jegyzeteimre pillantottam. Őrült sok dolgom volt, és valójában nem igazán engedhettem meg magamnak semmit, ami eltereli a figyelmem – még ha olyan vonzó és elbűvölő is az a valami, mint Lucien. Lawson professzor cikkei csupán az első pontot jelentették az aznapra szóló teendőim végtelennek tűnő listáján.

– Ne aggódj, nem tartalak fel, nem csevegni akarok – folytatta Lucien, mielőtt még a hosszas vívódás után arra jutottam volna, hogy esetleg nemet mondok a kérésére. – Nekem is sok dolgom van. Csak arra gondoltam, hogy esetleg dolgozhatnánk együtt. De ha inkább egyedül szeretnél lenni, leülhetek máshova is.

– Nem, nem – mutattam sietve az egyik szabad székre. – Az együtt dolgozás jól hangzik.

– Szuper. – Lucien letette a hátizsákját, és kibújt fekete bőrdzsekijéből, majd leült velem szemben. A dzseki alatt egy ugyanolyan sötét inget viselt, melynek ujját félig feltűrte, így látni engedte mindazt, ami alatta volt – az egész karját beborító tetoválásait.

Lucien kiköpött mása volt annak a típusú férfinak, akitől az apám mindig is óva intett. A bőrét borító, fekete tintával rótt ábrák többnyire koponyákat, füstgomolyagot és indákat ábrázoltak. Nem különösebben vidám motívumok, de Lucien valahogy alapból sem tűnt túl vidám embernek.

Anélkül, hogy egy szót is szólt volna, elővette a laptopját. Úgy tűnt, valóban nem akar beszélgetést kezdeményezni köztünk. És bár pontosan így gondoltam én is, mégis, a hallgatása miatt most valahogy csalódott voltam, még ha nem is tudtam volna megmondani, pontosan miért.

Kényszerítettem magam, hogy ismét a képernyőre nézzek, és újra elolvassam a cikk utolsó bekezdését. Már ezelőtt is igencsak nehezemre esett az unalmas szakszövegre koncentrálni, de most, hogy Lucien is ott ült az asztalnál, már-már reménytelennek bizonyult. Jelenléte miatt állandó bizsergést éreztem a tarkómon – legalábbis az első néhány percben, majd a kezdeti nyugtalanságom csodák csodája alábbhagyott, és szinte szó szerint elmerültem a szövegben. Furcsa, de Lucien olyan erősen összpontosított a munkájára, hogy a figyelme egyszer csak rám is átragadt. Én pedig hagytam, hogy e lendület magával vigyen, és mire észbe kaptam, már a cikk végénél tartottam.

Sóhajtva hátradőltem a székemen, és a csészémért nyúltam. Több mint egy óra intenzív munkát követően a kávém jéghideg lett. Kiittam az utolsó kortyot, és felálltam.

– Hozok magamnak még egy kávét. Te is kérsz?

Lucien felemelte a fejét, tekintete az ugyancsak üres csészéjére tévedt.

– Igen, én is innék még egy kapucsínót.

– Mindjárt jövök. – Felkaptam a pénztárcámat, és a pulthoz mentem. Régen sosem kávéztam ennyit, de a drasztikus időszakok drasztikus intézkedéseket követeltek.

Mivel most már egészen emberi idő volt, egyre többen érkeztek a kávézóba, és néhány percet várnom kellett, míg sorra kerültem.

Lucient még mindig a laptopja fölé hajolva találtam, amikor visszaértem. Ám legnagyobb döbbenetemre nem a beadandóját írta, vagy ilyesmi, hanem figyelmesen görgetett egy olyan galériában, ahol nők pózoltak a kamera előtt esküvői ruhákban és elegáns estélyikben.

Letettem a kapucsínót, és visszaültem a helyemre, kezemet a mokkám köré kulcsolva, hogy egy kicsit felmelegítsem magam.

– Min dolgozol éppen? Nem úgy néz ki, mintha könyvelés lenne – jegyeztem meg, mivel úgy emlékeztem, hogy a nyári találkozásunk alkalmával mintha említette volna, hogy üzleti tanulmányokat folytat.

– A hétvégén ismét lesz egy esküvő, és valami inspirációt keresek a sminkhez, mivel a menyasszony – idézem – valami egészen különlegeset szeretne, hogy ne úgy nézzen ki, mint a többi nő – felelte a szemét forgatva.

Belekortyoltam a kávémba.

– És van már ötleted?

– Igen, ezt itt nagyon érdekesnek találom. – Rákattintott valamire a laptopján, majd felém fordította, hogy én is megnézhessem. A képernyőn egy igen extravagáns, feltűnő lila szemfestéket viselő nő fotója virított. – Persze az egészet lehetne kicsit visszafogottabban. Én rövidebbre venném a szemceruzát. Itt és itt meg világosabb színeket használnék, hogy jobban beolvadjanak. A szem alatti szemfestéket pedig teljesen elhagynám. Nem akarom, hogy úgy nézzen ki, mintha egy jó nagy monoklit kapott volna a vőlegényétől az esküvőjük előtt.

Tetszett, amilyen fesztelenül beszélt a sminkről, mintha a világ legtermészetesebb dolga volna, hogy azon töri a fejét, hogyan lehetne a legoptimálisabb módon felvinni a szemfestéket – mindez egy olyan srác szájából, mint ő.

– Igen, ez szerintem is nagyon jól néz ki.

Lucien visszafordította a laptopot.

– És te min dolgozol?

– Semmi különös. Csak próbálok lépést tartani az órán elhangzottakkal.

– Jogot tanulsz, ugye?

Meglepetten bólintottam.

– Igen, honnan tudod?

– Cassie mondta.

– Á, igen? – billentettem kicsit oldalra a fejem. – Cassie ennyit emleget?

– Csak néha, közel sem annyit, mint Aurit.

Ezen mosolyognom kellett. Az elmúlt hetekben nem sok időt töltöttem Cassie-vel, mivel nyakig ültem a munkában, hogy a nyomdai leadási határidőre elkészüljek a szakácskönyvemmel. Ennek ellenére én is hallottam a drámát, ami közte és Auri között zajlott. Azóta szerencsére minden rendben, és a barátnőm, Micah, legnagyobb vágya, hogy egy párként lássa őket, valóra vált.

– Nagyon aranyosak együtt.

– Csak remélem, hogy tartós lesz.

A homlokomat ráncolva kérdeztem:

– Miért ne lenne?

– Gőzöm sincs, csak nem akarom, hogy Cassie szenvedjen.

– Nagyon a szíveden viseled a sorsát – állapítottam meg.

Lucien bólintott.

– Minden barátom sorsát a szívemen viselem.

– Amúgy honnan ismeritek egymást? – A kérdés azóta foglalkoztatott, mióta együtt láttam őket azon a nyári esten. Bár ugyanúgy nem illettek össze, mint Cassie és Auri, mégis úgy tűnt, a barátságuk igazi.

– Cassie egyszer lehányt engem.

Pislogtam. Jól hallottam, amit mondott?

– Hogy mit csinált?

Lucien szemében jókedv csillant.

– Ez még az első félévben történt, a vizsgaidőszakban. Beteg volt, mégis bejött az egyetemre. Én épp végeztem egy vizsgával, és gyanútlanul sétáltam a folyosón, amikor Cassie hirtelen kiviharzott az egyik teremből. Egyenesen belém rohant, de bocsánatkérés helyett hányás érkezett a szájából.

– Jaj, istenem! – nevettem fel hangosan, megtörve ezzel a kávézóban uralkodó, hallgatólagos csendet. – Ez tényleg rém undorító. És aztán mi történt?

Lucien vidáman horkantott.

– Halálosan zavarba jött szegény. Megpróbált elszaladni, de nem jutott messzire, mert eléggé ingatag lábakon állt. Gyorsan utánamentem, és bekísértem a rendelőbe, ahol a fél délutánt vele töltöttem. Azóta barátok vagyunk.

– Ez nagyon kedves volt tőled. Mármint, hogy segítettél neki.

– Van egy húgom, és egyszerűen csak megpróbálom mindig azt tenni, amit én is szeretnék, ha más megtenne neki hasonló helyzetben – felelte Lucien a vállát megvonva, mintha amit tett, valami jelentéktelen dolog lenne, amire nem is érdemes tovább szót vesztegetni. Pedig én tudnék mondani nem egy, és nem is két embert, aki valószínű egyszerűen leordította volna Cassie fejét, és még az összerondított pólója tisztítási számláját is benyújtotta volna neki. De lehet, hogy ez a negatív hozzáállás csak az én idegenekkel kapcsolatos tapasztalataimat tükrözi, gondoltam, melyek nem voltak túlságosan kedvezőnek mondhatók.

– Nem is tudtam, hogy van egy húgod. – Legalábbis nem emlékszem, hogy Cassie említette volna, vagy csak nem egészen ott jártak a gondolataim abban a pillanatban.

– Igen. Amicia – válaszolta Lucien, a hangjában valami különös éllel, amit nem igazán tudtam értelmezni.

Letettem a mokkámat.

– Jól kijöttök egymással?

Lucien erre valami olyan hangot hallatott, amit én igennek vettem. De aztán hirtelen témát váltott.

– Mikor kezdődik az első órád?

– Öhm – dadogtam, a váratlan kérdéstől kábultan. Az órámra néztem. – Ötven perc múlva. A tiéd?

– Az enyém is. Addig dolgozunk még kicsit?

Bólintottam, és mindketten visszafordultunk a laptopunkhoz.

A bejövő üzeneteim száma időközben százharmincnégyre emelkedett, én azonban inkább a következő feladatra kattintottam, amit az oktatónk küldött egy képzeletbeli bírósági üggyel kapcsolatban, amiben az alperes ügyvédjeként nekem kellett kitalálnom, mi legyen a védelmi stratégia. Készítettem pár jegyzetet, és feljegyeztem néhány, az ügy szempontjából érdekesnek tűnő cikkelyt, hogy később felhasználhassam őket.

Az idő gyorsabban telt, mint vártam, és mire észbe kaptam, Luciennek és nekem már szedelőzködnünk is kellett, miközben a kávézó egészen megtelt diákokkal, akik az első órájuk előtt még úgy gondolták, gyorsan felhajtanak egy kávét.

– Mennyivel tartozom a kapucsínóért?

– Semmivel, a vendégem voltál – feleltem legyintve, miközben a laptopot a táskámba dugtam, a jegyzeteim mellé és egy csomó boríték közé, amit később majd el kell vinnem a postára.

Lucien szájának jobb sarka kissé megrándult. Alig látható gesztus volt, mégis az egész arckifejezését megváltoztatta.

– Köszönöm.

– Nincs mit, melletted legalább haladtam, és elintéztem egyet s mást. Biztos ismerős neked is, amikor annyi dolgod van, hogy azt sem tudod, hol áll a fejed, vagy hogy hol is kezdj neki, mert a gondolataid folyton valahol máshol kalandoznak, és közben sehol sem járnak.

Lucien felhorkant.

– Isten hozott az életemben!

A kijárat felé vettük az irányt. Épp készültem, hogy kilépjek az ajtón, amikor két újabb diák tolakodott be a kávézóba. Lucien, aki jóval magasabb volt nálam, a fejem fölött elkapta az ajtót, mielőtt az becsukódhatott volna, és tartotta nekem.

Kiléptünk a szabadba. A nap időközben felmelegítette a levegőt.

Lucien megigazította hátizsákja szíját.

– Neked merre kell menned?

A jogi kar épületére böktem.

– És neked?

Ő épp az ellenkező irányba mutatott.

– Hát, akkor azt hiszem, itt elválnak útjaink.

– Nagyon úgy fest.

Bár voltaképp semmi okom nem volt rá, ismét csalódottság lett úrrá rajtam.

Egy szívdobbanásnyi ideig egyikünk sem mozdult, csak bámultuk egymást, mintha mindketten mondani szeretnénk még valamit, anélkül, hogy pontosan tudnánk, mi is az.

Kínosan topogtam egyik lábamról a másikra, míg már nem bírtam tovább. Búcsúszóul még motyogtam valamit, majd sietve elfordultam, és anélkül, hogy hátranéztem volna, elsétáltam.

Nem igazán tudtam eldönteni, hogy csak képzeltem-e, vagy tényleg valóság volt, de mintha még hosszú másodpercekig a hátamon éreztem volna Lucien pillantását.

2. fejezet

– Bocsi, nem akartalak megvárakoztatni, de Joshua megint hívott! – böktem ki elfúló hangon Micah-hoz érve, a fa előtt, ahol rendszerint találkozót beszéltünk meg ebédre. Amit Micah viccelődve mindig csak úgy emlegetett, hogy „az ő fája”, mert általában ő volt az, aki ott állt, és engem várt. Egészen halványan derengett valami arról az időről, amikor még pontos embernek számítottam, de bármennyire is igyekeztem, mostanában folyton lemaradásban voltam, és mindenhonnan elkéstem. És amikor már azt hittem, hogy végre sikerül időben odaérnem, valaki mindig feltartott, mint jelen esetben is az ügynököm, aki annak ellenére hívott, hogy vagy tucatszor elmondtam neki, hétközben négy előtt nem tudom felvenni a telefont.

– Semmi gond – felelte Micah, miközben a grafikus táblagépét belegyömöszölte az amúgy is teletömött hátizsákjába. Amíg ő is velem járt a jogra, a táskája szinte mindig üres volt, egy rajztömböt és néhány ceruzát leszámítva, hogy valahogy elüsse az időt az előadások alatt, de amióta váltott, és átment a művészeti karra, számos tankönyvet és mindenféle anyagot cipelt magával. Hihetetlenül örültem neki, hogy végre azzal foglalkozott, ami igazán érdekelte őt.

Megkönnyebbülve, hogy Micah nem tűnt különösebben dühösnek a késés miatt, máris a kezemet nyújtottam neki, hogy felhúzzam a földről. Az egyetem elején szinte minden nap találkoztunk, hogy együtt ebédeljünk, de most már csak csütörtökönként jött össze a dolog – és sajnos akkor sem mindig.

– Min dolgozol éppen? – kérdeztem Micah-t.

Micah lesöpörte a fűszálakat a fenekéről. Ugyanolyan Stranger Things pulcsi volt rajta, amit én két nappal ezelőtt viseltem, és egy világos, szakadt térdű farmer.

– Steven mondott pár dolgot a Randallről készült munkámra, amit most próbálok korrigálni.

– Ez az az akt, ugye?

– Igen, az.

Még mindig furcsa volt a fülemnek, hogy Micah-éknál szokás volt a professzorokat a keresztnevükön szólítani – az én szakomon ez elképzelhetetlen lett volna. Bár azt sem igazán tudtam volna magamról elképzelni, hogy meztelen embereket fessek. Nem vagyok prűd, és persze tudom, hogy a művészet már csak ilyen, de hogy egy meztelen fickó álljon előttem órákig, és én a legszebb idomait rajzoljam, az igencsak távol állt tőlem.

Micah-val az egyetem területét elhagyva a Wild Olive felé vettük az irányt, egy étterembe, mely mindössze két utcányira volt az MFC-től, és amelyet még az első félévben fedeztünk fel. A menzán ugyanis a vegetáriánus és vegán választék továbbra is meglehetően sok kívánnivalót hagyott maga után, és abban sem lettem voltam biztos, hogy az ételek ott az iszlám normák, azaz a halal szerint készülnek. Bizonyos ételeken ez ugyan fel volt tüntetve, de én egyszerűen nem bíztam azokban a sokszor igen gusztustalanul kinéző merőkanalakban.

– Mit akart Joshua? – érdeklődött Micah, füle mögé tűrte a fekete hajából elszabadult tincset, amit a szél fújt az arcába. Igazi kellemes, késő nyári nap volt, még elég meleg ahhoz, hogy ne kelljen kabátot húzni, de már nem annyira meleg, hogy az ember három lépés után halálra izzadja magát. Ez volt az év legjobb időszaka szerintem.

– A Goddess magazintól jött egy felkérés a kiadón keresztül. Szeretnének engem és a könyvemet is bemutatni egy következő számban.

Micah tágra nyílt szemmel nézett rám.

– Komolyan?

Bólintottam. Már Micah reakciója, és hogy ismerte a magazint, világosan mutatta, milyen nagy dologról van szó. A Goddess több mint hárommillió példányban kelt el. Három. Millió! És egy négyoldalas cikket akartak rólam megjelentetni. Az egyetlen ok, amiért nem ugráltam örömömben, az volt, hogy még nem igazán tudtam felfogni, mi is történik épp velem. Mintha csak tegnap lett volna, hogy feltöltöttem az első receptemet a blogomra. És néhány héttel az első könyvem megjelenése előtt máris olyan megkeresések érkeznek, mint a Goddessé, amiről korábban maximum csak álmodhattam. És most nagyon úgy tűnt, hogy az álmom valósággá vált, amit olyan valószerűtlennek éreztem, már-már túlságosan szépnek ahhoz, hogy igaz legyen. Egyfolytában attól a pillanattól rettegtem, amikor majd felébredek, és rájövök, hogy mégsem igaz, ezért nem engedhettem meg magamnak, hogy túlságosan elragadjanak az érzelmeim, vagy hogy bármiben is túlságosan reménykedjek.

Micah ellenben nem fogta vissza magát, és teljes szívéből örült nekem. Lelkesen tapsikolt, mosolya az egész arcát betöltötte, pedig az utóbbi időben hányszor, de hányszor kellett lemondanom a találkozókat vele a könyvem és a munkám miatt.

– Ez oltári nagy dolog! Egy csomó példányt fogok venni!

– Mehetnénk ismét együtt, mint annál a cikknél a Cooking Delicious Magazinban annak idején – javasoltam, tartva neki a Wild Olive ajtaját.

Az étteremben aztán – mely mostanra oly ismerős és kedves hely lett számomra – leültünk a kedvenc asztalunkhoz, ahonnan egy játszótérrel felszerelt füves placcra nyílt kilátás. Épp egy csapat óvodás korú gyerek játszott rajta.

Kimberly, az étterem tulajdonosának lánya sietett oda hozzánk az étlapokkal.

– Ugyanaz, mint mindig? – kérdezte mosolyogva. – Tea és kóla?

– Nem, nekem ma légyszi inkább egy kávét, Kim – feleltem.

A lány bólintott, és már ott sem volt, mintha tengernyi dolga volna, pedig ilyenkor ebédidőben általában csend és nyugalom honolt a kis étteremben.

A táskámat a székem háttámlájára akasztottam, majd fogtam az étlapot, bár túl sokáig nem kellett gondolkodnom, mit rendeljek. Megszoktam, hogy mindenhol szép sorrendben, fentről lefelé haladva eszem végig a választékot, hogy ne kelljen minden alkalommal annyit gondolkodnom, mit kérjek.

Nem sokkal később Kim tért vissza az asztalhoz az italainkkal, és felvette a rendelésünk további részét.

Reméltem, a szakács nem várakoztat minket túl sokáig, mert a következő órám előtt még be akartam menni a könyvtárba, hogy kivegyek egy könyvet, amire a két hét múlva esedékes csoportos feladathoz volt szükségem. Bár egyelőre fogalmam sem volt, hogyan és mikor tudok időt szakítani arra, hogy találkozzam a többiekkel, de ezen majd ráérek később is agyalni, gondoltam.

– Amúgy milyen volt a heted? Történt még valami izgalmas? – kérdezte Micah, aki a villájával kihalászott egy jégkockát a kólájából, hogy mint valami cukorkát elszopogassa.

– Ezt a mai megkeresést leszámítva nem igazán. Egy csomót dolgoztam, mégis úgy érzem, szinte alig haladtam valamit, és a polcokat a lakásomban még mindig nem sikerült felszerelnem. Szóval a szokásos. – Az Irresistible Future-től kapott nemleges választ inkább meg sem említettem Micah-nak, hisz azt sem tudta, hogy egyáltalán jelentkeztem. A családomon kívül senkinek sem mondtam, nem akartam nagydobra verni, hogy aztán folyton mindenki erről kérdezgessen. Ezzel legalább azt megspóroltam, hogy most annyi mindenkinek kelljen elmondani a rossz hírt. – És neked?

– Ugyanez, leszámítva a polcokat, na de más téma… – hajolt közelebb hozzám Micah, állát két kezére támasztva. Miközben egy nagy reccsenés hallatszott, ahogy beleharapott a jégkockába. Nekem már a hangtól is megfájdult a fogam. – Cassie mesélte, hogy találkozgatsz Luciennel. Én miért nem tudok erről?

Micah szavai ugyan meglehetősen rosszallóan csengtek, a hangja mégis inkább izgatottságról árulkodott, mintha egyszerre örülne nekem, és érezné úgy, mintha elárultam volna, ami annyira jellemző volt a barátnőmre. Micah imádta, ha valahol szerelmet szimatolhatott, különösen mióta Juliannel járt, és végtelen kíváncsisága folytán egy leheletnyivel mindig túlzásba vitte az érdeklődését a barátai szerelmi élete iránt. Azután a nyári buli után folyton Luciennel jött nekem. Én azonban mindig hárítottam, mivel egyszerűen nem volt mit hozzátennem. Jó, tényleg irtó vonzónak találtam a srácot, de ez ugyanúgy elmondható Liam Hemsworthről is.

– Azért nem mondtam el neked, mert még nem adtál rá lehetőséget.

– Pont most kérdeztem, hogy van-e valami újdonság, mire te azt mondtad: „csak a szokásos”.

A szememet forgattam.

– Mert így is van. Luciennel egyáltalán nem találkozgatunk. Emlékszel arra a reggelre, amikor a hangpostádon hagytam üzenetet? Épp a kávézóba készültem, és Lucien történetesen szintén ott volt. Ugyanahhoz az asztalhoz ültünk le dolgozni.

Micah összepréselte az ajkait.

– Ez minden?

– Ez minden – erősítettem meg, a kávémat kevergetve. Ami már a harmadik volt aznap, mivel előző éjszaka sem aludtam többet négy óránál, és már reggel ötkor fent voltam, hogy az Essence Fooddal való együttműködésemen morfondírozzak. Már jó pár hónapja együtt dolgoztam a mayfieldi székhelyű szervezettel, amely azért jött létre, hogy élelemmel lássa el az arra rászorulókat. A szervezet alapítója, Ebru Karayel, egy nap megkeresett, hogy megkérdezze, volna-e kedvem segíteni a projekt népszerűsítésében és az adománygyűjtésben. Hogy is mondhattam volna erre nemet?

– Más nem történt?

– Nem.

A Micah arcára kiülő csalódottságot elnézve ismét eszembe jutott a mellkasomban lévő üresség, amit akkor éreztem, amikor Luciennel a kávézó előtt elváltak útjaink.

– Igazából jobb is, hogy több nem történt – folytattam határozottan, részben Micah, részben a saját magam győzködése érdekében. – Nekem most úgysem lenne időm ilyesmire.

– Milyesmire? Úgy érted, barátokra és szórakozásra? – vonta fel Micah a szemöldökét, méghozzá olyan magasra, hogy az lassan a frufruját súrolta, ami most is kissé ferdén állt, mert saját maga vágta rövidre a konyhai ollóval.

A szememet forgattam.

– Tudod, hogy értem.

– Igen, de nem lehet folyton csak dolgozni.

– Más dolgokat is csinálok – tiltakoztam, bár, ha őszinte akartam lenni, nem igazán tudtam volna felsorolni, pontosan mit is. A Bright Canopy nyári fesztiválja volt az egyetlen, ami hirtelen beugrott, de azt több mint egy hónapja rendezték. Különben is, azt a kis szabadidőt, amit az elmúlt hetekben megengedtem magamnak, a családommal töltöttem, de ez sem fordult elő túl gyakran mostanában. – Most is veled ebédelek.

Micah felhorkant.

– Az nem számít, enni mindenkinek kell. De csinálhatnál valamit végre csak magadért.

– És mit javasolsz?

– Például randizhatnál Luciennel.

– Nem – vágtam rá, talán egy kissé túlságosan is gyorsan, mire Micah a homlokát ráncolva elkomorult.

Az igazság az, hogy nagyon is szerettem volna találkozni Luciennel, ha másért nem, hát azért, hogy tovább beszélgethessek vele a sminkekről, bár volt egy olyan érzésem, hogy ennél több mondanivalója is lenne számomra. Csakhogy már így is alig jutott időm a családra és a barátokra, el sem tudtam képzelni, hogyan szoríthatnék helyet még valakinek az életemben. Ez gyakorlatilag lehetetlen volt. Gondoltam, jobb inkább megkímélni Lucient és magamat is az igenektől és nemektől, és meghagyni a dolgot alkalmi ismeretségnek.

Micah is lemondóan nézett rám.

– Oké, de legalább ma este gyere el velem és Juliannel moziba, jó?

– Nem akarok bezavarni a randitokba, és ma estére már amúgy is van programom.

– Igen, és mi?

– Valami – válaszoltam kitérően, tudva, hogy Micah-nak úgysem tetszene a válaszom.

– Aliza… – figyelmeztetett, és a jó ég tudja, hogy csinálta, de valahogy mindig sikerült ugyanazt a csalódott és dühös hangnemet megütnie, mint az anyámnak, amikor kiskoromban nem voltam hajlandó rendet rakni a szobámban.

– Tényleg rengeteg dolgom van az egyetem miatt – sóhajtottam. – Jövő héten esedékes egy prezentáció, és a csoportos feladathoz is elő kell készítenem a dolgokat. A többiek kinyírnak, ha nem adom le időben a részemet. Az első csoporttalálkozót már így is le kellett mondanom. A bloghoz sem ártana előredolgoznom, hogy a második csoporttalálkozóra már mindenképp eljussak. Szóval a naptáram már így is dugig van.

Micah megdörzsölte a homlokát, mintha fejfájást kapott volna tőlem.

– Pontosan erről beszélek már hetek óta. Teljesen kicsinálod magad. Neked is szükséged van egy kis kikapcsolódásra.

– Hamarosan az is meglesz – ígértem. – Ez most egy kicsit sok, de majd csak javul a helyzet.

– Már hetek óta ezt mondogatod.

– A megjelenés után, ígérem – erősködtem. Muszáj volt ebben hinnem, hisz jól tudtam, hogy ezt a tempót már nem fogom sokáig bírni. Amit testem minden porcikájában éreztem. Minden reggel egyre nehezebben keltem fel. Ám az elhatározásom eddig mindig nagyobb volt, mint a kimerültség, amit éreztem.

– De, ugye, eljössz Cassie szülinapi partijára? – kérdezte Micah. Egyáltalán nem tetszett, ahogy mondta, mintha az én szavamban nem lehetne megbízni.

– Hogyne, nagy és vastag betűkkel áll a naplómban.

– Jó. És sikerült beszélni a nagynénéddel?

– Igen, Auri bármikor átmehet megnézni a cicákat. Tényleg nagyon édesek. – Ekkor elővettem a mobilomat, hogy megnyissam a családnak fenntartott csoportunkat, amit mindig lenémítva tartottam, mivel kábé tizenheten chateltek úgy nagyjából éjjel-nappal egymással. Naponta küldözgették a képeket háziállatokról, gyerekekről és arról, mit főztek, így egy pillanatba sem telt, és máris rábukkantam a nagynéném által négy napja küldött cicás képekre. Amikor megmutattam Micah-nak, ugyanolyan elragadtatott hangot hallatott, mint én, amikor először megpillantottam őket.

– Ó, istenem, de aranyosak! – sivítozott, az ujjával végigsimítva a kijelzőn, mintha úgy tényleg megérinthetné a cicákat. – Cassie odáig lesz meg vissza, ha kap tőlünk egy ilyet. Már alig várom, hogy lássam az arcát.

Bólintottam. Sokáig gondolkodtunk azon, mit adjunk Cassie-nek a huszonegyedik születésnapjára – mindenféle javaslatok felmerültek, a Sci-fi Találkozó következő évi belépőjétől kezdve egy új laptopig –, de végül egy cica mellett döntöttünk. Cassie-nek és Aurinak nagyon hiányzott Laurence – Julian macskája –, és hamarosan kezdődik az új futballszezon, így Auri még kevesebbet lesz otthon, és még többet utazik. Egy cicával Cassie talán nem lenne olyan magányos. Kicsit irigyeltem őt, de persze nagy felelőtlenség lett volna tőlem, ha a jelenlegi helyzetemben háziállatot vállalok.

Kimberly ekkor érkezett az asztalhoz a rendelésünkkel. Mint mindig, most is fogtam a mobilomat, és a déli nap fényében eligazgattam a tányéromat, hogy lefotózhassam. Miközben Micah az ételre vetette magát, én még az aktuális Instagram-szűrőmmel vacakoltam, majd a képhez mellékeltem még egy gyors üdvözletet a körülbelül háromszázötvenezer követőmnek.

Még le sem tettem a telefont, máris felvillantak az első reakciók a közzétett fotómra. Közben láttam, hogy három új e-mail is érkezett az ügynökömtől. Ám minden igyekezetemmel azon voltam, hogy most ne azzal foglalkozzak, és figyelmemet ismét teljes mértékben Micah-nak szenteljem. A gondolataim azonban akaratom ellenére is folyton elkalandoztak. Ahogy a meditálás során tanultam, megpróbáltam visszahozni őket, de sehogy sem ment. Egyfolytában az e-mailjeim, az előbbi telefonhívás, a hétvégi elintéznivalóim listája és a tengernyi tennivaló járt a fejemben.

Nem telt bele sok idő, hogy Micah-nak is feltűnjön, mennyire nem vagyok jelen. Nem szólt semmit, de láttam a szemében, hogy nem valami boldog ettől – és én sem.

3. fejezet

Türelmetlenül doboltam a körmömmel a konyhapulton, a szendvicssütő piros lámpáját bámulva, és vártam, hogy végre színt váltson. Annyira elmerültem a munkában, hogy már megint elfelejtettem reggelizni, és az utolsó pillanatban álltam neki valami ennivalót készíteni. Mostanra viszont lassan kezdtem éhen halni, amitől meg baromira türelmetlenné váltam.

A gyomrom hangosan korgott, pontosan abban a pillanatban, amikor a piros lámpa végre zöldre váltott. A forró szendvicset rádobtam egy tányérra, amit előző este is használtam, és a nappaliba vittem. A kanapéra huppanva éhesen haraptam bele a kenyérbe. Az utolsó két szeletbe, amit itthon találtam, bár az aznapi elintéznivalók listáján amúgy is rajta állt a vásárlás. Az emberek nem hitték el, amikor elmondtam, hogy a toast az egyik fő élelemforrásom, pedig sajnos igaz volt. Imádtam új ételeket kipróbálni és főzni, elsősorban másoknak, de ez rengeteg időt vett igénybe. Időt, ami nekem nem volt, hacsak jó előre nem terveztem be. Időt, amit olyan jó lett volna végre csakis magamra fordítani.

Kapkodva szívtam be a levegőt a számon, mivel a kenyérre kent vegán sajt, ahogy beleolvadt, átkozottul felforrósodott, majd a mobilomért nyúltam. Órák óta dolgoztam egy Instagram-bejegyzésen, amelynek a kommentjei a hét folyamán megválaszolatlanul maradtak, és próbáltam megbarátkozni a TikTokkal, amint azt a jóakaróim javasolták.

Az új üzenet, ami abban a pillanatban a kijelző felső részén felbukkant, mosolyt csalt az arcomra.

Nazia: Mit csinálsz?

Aliza: Lustán heverészek a kanapén.

Nazia: …gondolatban.

Aliza: Nem, tényleg!

Gyorsan rányomtam a szelfikamerára, és készítettem magamról egy fotót, amit a nővéremen kívül vélhetően senkinek sem küldenék el: smink nélkülit, kócos hajjal, a szám sarkában egy kenyérmorzsával. A tányéromat a kamera felé tartva még az is látszott, hogy az a póló van rajtam, amiben aludtam. Úgy terveztem, ráérek később átöltözni, miután „röviden ránéztem az e-mailjeimre”… Ez körülbelül öt órája történt.

Nazia: Fogadok, hogy a laptopod is ott van melletted.

Természetesen igaza volt, ezért jobbnak láttam, ha nem veszek tudomást a megjegyzéséről, és inkább megkérdeztem, mit tervez erre a szombatra. Válaszul én is kaptam egy fotót. Nazia az ágyán ült, egy hidratáló maszkkal az arcán. Nyilvánvalóan szabadnapja volt. Nazia a város természettudományi múzeumában dolgozott, az ottani tárlatvezetésekért volt felelős.

Nazia: Mikor jössz át?

Aliza: Nem tudom.

Nazia: Jövő héten?

Aliza: Talán.

Nazia: Csak talán?

Nazia: Már nagyon hiányolunk téged.

Aliza: Hiába mondod, ettől nem lesz jobb a lelkiismeretem.

Nazia: Ezek szerint működik?

Aliza: Igen…

Nazia: Jó!

Aliza: Gonosz vagy.

Nazia: Tudom.

Nazia: Szóval, mit mondasz?

Aliza: Oké…

Nazia: Igen!

Aliza: De akkor most mennem kell dolgozni.

Nazia: Dolgozni? Azt hittem, a kanapén lustálkodsz.

Aliza: Fogd be!

Nazia: Szeretlek.

Aliza: Én is szeretlek.

Kikapcsoltam a mobilom, és a szoba túlsó végébe tettem, hogy egy ideig semmi se vonja el a figyelmem, és valóban az egyetemi dolgaimra koncentrálhassak. És bár úgy éreztem, hogy ezen a héten egész jól sikerült kézben tartanom az elintéznivalók listáját, még így is rengeteg tennivalóm maradt hátra. Azzal kezdtem, hogy rendbe szedtem az elmúlt napokban készített jegyzeteimet, szépen begépeltem, és kis tanulókártyákat készítettem, hogy később azokból készülhessek.

Kénytelen voltam beismerni, hogy a jogot sokkal könnyebbnek képzeltem. Rendesen alábecsültem a tananyag terjedelmét és bonyolultságát, és most nagyon kevésnek találtam a tanulásra szánt időt. Egyre gyakrabban tűnődtem el azon, vajon hogyan fogok megbirkózni ezzel az egésszel, és nem egyszer felmerült már bennem az is, hogy talán le kellene adnom a szakot. Egyelőre azonban úgy döntöttem, nem adom fel, szükségem van ugyanis a diplomára ahhoz, hogy egyáltalán esélyem legyen egy olyan szervezetnél, mint az Irresistible Future. A jog pedig egy olyan terület, aminek segítségével nemcsak a társadalmat átszövő igazságtalanságokat kiváltó okok ellen küzdhetnék, hanem azok megszüntetését is elő tudnám mozdítani. Mert amellett, hogy a nagymamámhoz hasonló embereknek akartam segíteni, hogy munkát találjanak, eltökélt célom volt az is, hogy felelősségre vonjam azokat, akik újra és újra minden ok nélkül elutasítják őket.

Épp a Lawson professzor kurzusára vonatkozó dokumentumokat és jegyzeteket lapozgattam, amiket még a hét elején készítettem a kávézóban. És közben nem tudtam nem Lucienre gondolni.

Azóta ugyan egyszer sem láttam, de nem telt el úgy nap, hogy ne gondoltam volna rá többször is. Nem tudom, hogy csinálta, de valahogy sikerült belopakodnia a fejembe. Vajon merre járhat, és mit csinálhat jelenleg? Talán már az esküvőn van, és a menyasszony sminkjén dolgozik? Vagy az csak holnap lesz? Csak annyit mondott, hogy a hétvégén, de azt nem, hogy melyik nap.

A bejárati csengő kíméletlen berregése zökkentett ki a Luciennel kapcsolatos töprengésemből, de jobb is volt ez így. Az ilyen fellángolásokra nekem úgysincs időm, gondoltam, bár azt nem mondom, hogy néha nem esett jól egy kis romantikus ábrándozás. Utoljára a középiskolában voltam szerelmes, és bár az a dolog Irfannal nem tartott túl sokáig, az a három hónap, amíg együtt voltunk, máig a legkedvesebb élményeim közé tartozik. Laptopomat félretéve felálltam hát a kanapéról, hogy kinyissam a postásnak az ajtót.

Tudtam, hogy ő az, mert mindennap ugyanebben az időben érkezett – és mivel csak ritkán talált otthon, szinte mindennap volt egy cetli a postaládámban, hogy hol vehetem át a csomagjaimat. Rengeteg holmit kaptam, elsősorban ajándékokat cégektől, akik abban bíztak, hogy a termékeiket a kamera előtt reklámozom majd. Néha-néha akadt köztük pár klassz dolog, de a legtöbbször sajnos csupa ócska holmi érkezett, amit semmire sem tudtam használni. Nem beszélve azokról a dolgokról, amelyekről fogalmam sem volt, miért landoltak nálam, mint például a három héttel ezelőtti akvarell készletről, ami most már Micah-t gazdagította.

– Jó reggelt! – köszöntem Hanknek az ajtóban.

– Jó reggelt! – felelte, átnyújtva nekem egy kis csomagot, amit, hogy aláírhassam az elektronikus leolvasót, gyorsan a hónom alá dugtam.

Szép hétvégét kívántam neki, majd bezártam az ajtót, és a kezemben lévő csomagot vizsgálgattam. A szívem egyszerre őrült tempóra kapcsolt. A kiadóm küldte, a súlya és a mérete pedig épp megegyezett a…

Szélsebesen téptem szét a csomagolást rajta, és akkor végre megpillantottam a tartalmát. És tényleg! Istenem! A szívem még hevesebben vert, a kezem remegett, ahogy eltávolítottam a kartont és a papírt a könyvem első példányáról. Könnyek gyűltek a szemembe, amikor megláttam a borítót, rajta a nevemmel. Csoda szép volt. Matt színek, rajta a csillogó felirat, amit végigsimítottam az ujjammal.

Mélyen beszívtam, majd lassan kifújtam a levegőt, hogy a légszomjat elkerüljem, aztán kinyitottam a könyvet. Egyszerűen tökéletes volt, pontosan olyan, amilyennek elképzeltem. Bal oldalt egy fotó az adott ételről, jobb oldalt pedig képekkel ellátott, lépésről lépésre követhető főzési útmutató. A tartalma előételekre, főételekre, desszertekre és snackekre volt felosztva, a fejezetek között pedig a saját életemből vett, rövid anekdoták szerepeltek, amelyeket a receptekhez társítottam. Így az olvasóimnak amellett, hogy lehetőségük nyílt egy kicsit jobban megismerni, azt is megmutathattam, hogy a legjobb receptek mindig azok, amelyek érzésekkel és emlékekkel párosíthatóak. A nagymamám főztjét például sokkal jobban kedveltem akármelyik ötcsillagos séf főztjénél, és a könyvemet is ez az életszemlélet járta át.

Az én könyvem.

El sem tudtam hinni.

Az én könyvem!

A mellkasomhoz szorítottam, mintha át akarnám ölelni. Elkészült, és hamarosan mások is a kezükbe foghatják majd, felteszik a polcra, a konyhájukban nézegetik, hogy kipróbálják a receptjeimet, és ők is új élményekkel gazdagodjanak közben. E gondolat annyira letaglózott, hogy szinte beleszédültem, de eszembe sem volt leülni. Csak gyorsan cipőt húztam, felkaptam a táskámat, és már indultam is a családomhoz, hogy megmutassam nekik a valaha létezett legszebb könyvet.

Kattant a zár a szüleim lakásának ajtaján. Ők voltak azok, akik ragaszkodtak hozzá, hogy megtartsam a kulcsom. Bár életem első tizenkilenc évében szabadon jártam ki-be a házba, most, hogy már nem laktam itt, valahogy furcsa érzés volt csak úgy besétálni. Kopogni azonban ugyanolyan furcsa lett volna, így hát benyitottam, és beléptem, ahogy mindig is szoktam.

Hirtelen síri csend lett a házban.

– Aliza, te vagy az? – kiáltotta anya a következő másodpercben olyan hangosan, hogy vélhetően a szomszédok is meghallották.

Bár szüleim mindketten Amerikában születtek, és az angol volt az anyanyelvük, a családunkban gyakran előfordult, hogy otthon urduul beszéltek egymással. Egyedül a nagymamám, akit mindannyian csak Amminak szólítottunk, bár ez valójában „anyát” jelent, ragaszkodott hozzá, hogy a panjabit beszélje. Ezért nem volt ritka, hogy háromnyelvű társalgások folytak nálunk, amiket senki sem tudott követni – minket kivéve.

– Igen! – kiáltottam vissza, miközben becsukódott az ajtó mögöttem.

– A konyhában vagyunk!

Mosolyogtam. Hol másutt lennének?

Kibújtam a cipőmből, és a többi mellé tettem a bejáratnál. Már több mint egy hete nem jártam itthon a családomnál. Másoknak az egyetemen ez semmiségnek számított, nekem viszont ez a kilenc nap egy fél örökkévalóságnak hatott. Amíg itthon laktam, mindennap láttam a szüleimet, valamint Naziát és Ammit. És bármennyire is szerettem az új lakásomat és a vele járó szabadságot, eltartott egy darabig, amíg megszoktam nélkülük. Ezt azonban semmiképp sem köthettem a családom orrára, mert azonnal azt akarták volna, hogy költözzek vissza hozzájuk.

Ahogy végigmentem az előszobán, régi fotók és különböző vallási témájú képek mellett haladtam el, amiket még a nagymamám hozott hazulról, majd beléptem a konyhába. Frissen főtt ételek pompás illata terjengett a levegőben. Az étel és annak elkészítése különös jelentőséggel bírt a családunkban, ezért nem lepődtem meg, hogy most is mindenki ott ült a kerek asztalnál, miközben egy nagy fazék étel főtt a tűzhelyen.

Ammi egy magazint lapozgatott, apa pedig egy törött váza fölé hajolt, amit pillanatragasztóval próbált megjavítani. Úgy látszik, anya és Nazia épp beszélgettek, amikor betoppantam hozzájuk. Anya és a nővérem ennél jobban már nem is hasonlíthattak volna egymásra. A hegyes álluktól kezdve telt ajkukon át a jobb halántékukon lévő apró kis foltig. Már-már hátborzongató volt a hasonlóság köztük.

– Salām Aleikum – üdvözöltem őket.

– Wa aleikum as-Salām – köszönt vissza a családom egy emberként.

– Hát téged mi szél hozott erre? – kérdezte anyám. Öröm és gyanakvás keveréke visszhangzott a hangjában, mint aki attól tart, hogy rossz híreket hall majd. – Nem számítottunk rá, hogy jössz.

Nazia önelégülten csettintett a nyelvével.

– Én próbáltam a lelkére beszélni.

– Nem, nem ez az oka. Valamit mutatnom kell nektek.

– Igen, és mit? – kérdezte apám hirtelen támadt kíváncsisággal. A szívem őrülten kalapált, és nemcsak azért, mert egészen idáig rohantam, hogy megmutassam nekik a könyvemet. Hanem mert ez utóbbi néhány hét, sőt hónap a stressz és az állandó kialvatlanság miatt maga volt a pokol, és gyakran elgondolkodtam azon, hogy vajon megéri? Ám ma megkaptam a kérdésre a választ: Igen. Igen. És igen! Áldozatok nélkül nincs siker.

Belenyúltam a táskámba, és elővettem a könyvet.

– Tádáá!

Majd egy színpadias mozdulattal úgy tartottam a magasba, mint Rafiki a kis Szimbát, amikor bemutatta Afrika népének.

A családom csak nézett.

Anya levegő után kapkodott.

– Ez a te könyved?

Arcomon széles vigyorral bólintottam.

– Azt hittem, csak októberben jön ki – mondta apám homlokráncolva. A ráncok az arcán az elmúlt öt év alatt jelentősen elmélyültek, és egykor hollófekete haját, akárcsak a szemöldökét, most őszes csíkok tarkították.

– Igen, a boltokban, de már most kijött a nyomdából. Ez az első tiszteletpéldányom – feleltem, szerelmesen simítva végig a fénylő betűkkel díszített borítón: Történet tálalva. Még mindig olyan valószerűtlen érzés volt a kezemben tartani, mintha csak egy hihetetlenül valóságos álom lenne.

– Mutasd! – kapta ki Nazia a kezemből a könyvet.

– Csak óvatosan! – kértem.

Erre csupán legyintett, ami valószínű valami olyasmit akart jelenteni, hogy „persze, óvatos leszek”.

Figyelmeztetően néztem rá. Ha csak egy apró foltot is meglátok a borítón, én kinyírom.

Lélegzet-visszafojtva figyeltem, ahogy lapozgatja a könyvet, miközben anya és apa is kíváncsian lesett bele nővérem válla fölött áthajolva. Csak Ammi nem mozdult, továbbra is mereven bámulta a magazint.

Viselkedése akár egy tőrdöfés, olyan volt a szívemnek, ami közben az örömtől majd széjjelrobbant. Ám amióta bejelentettem, hogy elköltözöm, ilyen távolságtartó volt velem. Először a szüleim sem voltak túlságosan oda a gondolattól, hogy ezentúl egyedül fogok élni, de egész gyorsan megbékéltek vele. Mindent megtettek volna azért, hogy Naziával mi már megkaphassuk azt a szabadságot, amit ők gyerekként és fiatal felnőttként nem kaphattak meg – még ha ez Amminak nem is volt az ínyére. Számára a család volt a legfontosabb, és egyszerűen nem értette, miért költözöm el, amikor ugyanabban a városban élek, és amikor ennyi erővel velük is maradhatnék. Többször is próbáltam elmagyarázni, és megértetni vele, hogy mindenképp szükségem van egy nagyobb konyhára és helyre, ahol dolgozhatok. Ám Ammi egy makacs idős asszony volt, olyanfajta életfelfogással és meggyőződéssel, amit nem lehetett egyik pillanatról a másikra megdönteni, és ezért részben csodáltam őt. És bár nagyon utáltam, hogy ilyen távolságtartó, tudtam, hogy ez a mellőzés elsősorban az irántam érzett szeretetének és aggodalmának köszönhető. Mégis, vagy talán éppen ezért fájt az elutasítás, pláne hogy ez a könyv nélküle soha nem jöhetett volna létre.

– Ó, Ammi, nézd! – kiáltott fel Nazia abban a pillanatban, az ajánlót tartalmazó oldalt tartva a magasba.

Szép, római betűkkel az állt rajta: Az én Ammimnak. Köszönök mindent. Alatta sötét alapon arany dombornyomással ugyanezen jelentésű szavak, csak urdu nyelven. Ez volt az egyik kedvenc oldalam a könyvben, különösen azok után, hogy nem kis munkámba telt, mire sikerült rábeszélnem a kiadómat, hogy így állítsa össze.

Ammi felemelte fejét, és egy pillanatra mintha némi büszkeséget véltem volna felvillanni meleg, barna szemében. Majd tekintete a könyvemről az irányomba tévedt. És ahogy nézett, egyszeriben nem egy csaknem húszéves, felnőtt nőnek éreztem magam, hanem egy elismerésre ácsingózó gyereknek. Némán végigmért, majd aprót bólintott, és figyelmét ismét teljes egészében a magazinjának szentelte.

Egy apró bólintás. Nem sok, de ez is valami, gondoltam, és igyekeztem ezt a reakciót az elismerés jegyének betudni, bármilyen múlékony is volt. Mert ami a papíron állt, az igaz volt, mindent Amminak köszönhettem. Nélküle annak idején valószínűleg soha nem jutok el a főzésig. Mert Ammi, amilyen szűk látókörű tudott lenni, korábban nem volt hajlandó nekem vegán ételeket főzni. Ha nem akarom az ő főztjét enni, mondta, akkor gondoskodjak magamnak ennivalóról – és én így is tettem. Akkoriban rettentő dühös voltam rá, amiért nem támogatott a döntésemben, hogy amennyire csak lehet, elhagyom az állati eredetű alapanyagokat, de így utólag már örültem. És bár ezt a „blog dolgot”, ahogy ő nevezte, nem igazán értette, idővel ő is nagy rajongója lett a főztömnek, és tiszteletben tartotta a döntésemet, hogy nem eszem húst. Ahogy azt is, hogy anya, Nazia és én nem viselünk hidzsábot, bár ő maga soha nem hagyta volna el fejkendő nélkül a házat.